Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 161/2022/16-ц

провадження № 61-11770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року в складі судді Кирилюк В. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2017 року в складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на об'єкт інвестування (квартиру).

Позовна заява мотивована тим, що 13 вересня 2010 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Житлово-будівельним кооперативом «Волинь-1» (далі - ЖБК «Волинь-1») укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого позивач мав набути у власність квартиру № 1 (площею 110 кв. м) на АДРЕСА_1 за умови сплати 550 000 грн, з розрахунку 5 000 грн за 1 кв. м. Свої зобов'язання ОСОБА_1 виконав належним чином, кошти сплатив. Будинок, який складався з двох квартир, був збудований у 2012 році, тому позивач та інший співвласник цього будинку ОСОБА_3 отримали ключі від квартир та в подальшому вселилися до вказаних квартир. З моменту фактичного вселення позивач неодноразово звертався до ЖБК «Волинь-1» з проханням (письмовою вимогою) надати правовстановлюючі документи на спірне майно, але відповіді не отримав.

16 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ЖБК «Волинь-1» про зобов'язання надати правовстановлюючі документи, які посвідчують його право власності на квартиру, однак під час розгляду справи встановлено, що ЖБК «Волинь-1» припинив свою діяльність за рішенням засновників від 09 квітня 2013 року, правонаступники відсутні, тому вказаний позов залишено без розгляду.

У подальшому позивач дізнався, що ОСОБА_3 13 грудня 2013 року купив у ОСОБА_2 земельну ділянку на АДРЕСА_1 у м. Луцьку, 16 червня 2014 року подав до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області декларацію про початок виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1, а 29 липня 2014 року - декларацію про готовність до експлуатації цього житлового будинку. Під час реєстрації відповідачем права власності на спірний будинок було змінено нумерацію квартири, тобто ОСОБА_1 фактично проживає у квартирі № 2. Позивач вважає, що він вкладав кошти в інвестування будівництва квартири, яка в результаті повної сплати визначеної договором вартості будівництва та введення будинку в експлуатацію мала перейти у його власність.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно від 21 серпня 2014 року; визнати за ним право власності на квартиру № 2 загальною площею 133,1 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м на АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду доказів, що він має будь-які права на спірний об'єкт будівництва. Договір про спільну діяльність від 13 вересня 2010 року не є таким доказом, оскільки він укладений з іншими особами, не був виконаний у повному обсязі всіма його сторонами та об'єктивно не міг породити для ОСОБА_3 будь-яких обов'язків. ОСОБА_3 не мав будь-яких договірних зобов'язань перед позивачем, в тому числі і щодо будівництва квартири на АДРЕСА_1. Крім того, спірна квартира є новоствореним нерухомим майном, а чинним законодавством не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_3, будучи законним власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у передбаченому законом порядку отримав дозвільні документи на будівництво житлового будинку, а після його закінчення здав об'єкт нерухомого майна в експлуатацію та зареєстрував своє право власності. Матеріали справи не містять жодних дозвільних документів на початок будівельних робіт як ЖБК «Волинь-1», який за договором (на який посилався позивач) зобов'язувався проводити будівельні роботи, так і інших сторін цього договору: ОСОБА_2 та ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що він уклав договір на фінансування будівництва, сплатив кошти за цим правочином, після проведення ремонту вселився у спірну квартиру, тому має право отримати свідоцтво про право власності на це майно. Будівництво відбувалося у 2012 році, а не в 2014 році як вказує ОСОБА_3, зокрема водопостачання та електропостачання у спірному будинку було проведено у 2012 році. Також у матеріалах справи є інші докази, які підтверджують, що ремонт квартири позивача та обладнання її меблями відбулося у 2012 році. Договір про спільну діяльність від 13 вересня 2010 року є чинним, тому має бути виконаним. Разом з тим ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 земельну ділянку, на якій вже був збудований будинок і яку зобов'язалася відчужити позивачу. ОСОБА_2 надала нотаріусу неправдиву інформацію, що земельна ділянка вільна від забудови. Також суди не витребували та не оглянули документи щодо будівництва спірного будинку.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

02 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Встановлено, що 29 листопада 2006 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 29 листопада 2006 року та витягом з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 грудня 2006 року.

Суди встановили, що 13 вересня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ЖБК «Волинь-1» укладено договір про спільну діяльність. Предметом цього договору була спільна діяльність у будівництві індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1, а саме 1/2 частини даного житлового будинку, на взаємовигідних умовах, а саме: квартири № 1, загальною площею 110 кв. м, та земельна ділянка площею 0,06 га. Визначені за цим договором роботи повинні були бути виконані у термін до листопада 2010 року.

Згідно з цим договором (пункт 2.1) розрахунки між сторонами здійснюються за розрахунками вартості одного квадратного метра загальної площі, яка включала фактичні витрати виконавця на будівництво будинку, будівельних мереж, і становить 5 000 грн за 1 кв. м загальної площі житла, строк виконання робіт встановлений до листопада 2010 року.

За умовами цього договору ОСОБА_2 зобов'язувалася надати замовнику ОСОБА_1 1/2 частину площі житлового будинку (пункт 3.2), ОСОБА_1 зобов'язувався забезпечити внесення коштів для авансування будівництва та оплати виконаних робіт (пункт 3.1), ЖБК «Волинь-1» зобов'язувався здійснити діяльність із замовлення та ведення будівельних робіт з будівництва житлового будинку.

Згідно з додатком до договору будівництва останній, шостий, внесок ОСОБА_1 зобов'язався сплатити 23 грудня 2010 року.

ОСОБА_1 на виконання умов вказаного договору в період з 05 жовтня до 23 грудня 2010 року сплатив ЖБК «Волинь-1» грошові кошти в розмірі 550 000 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера.

Відповідно до повідомлення Публічного акціонерного товариства «Волиньгаз» пуск газу за вказаною адресою було проведено 14 грудня 2011 року лише у квартирі № 2 з відповідним оформленням виконавчо-технічної документації.

08 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ПП «Компанія «Водна техніка» затверджено акт обстеження обладнання та виконаних робіт на АДРЕСА_1

ЖБК «Волинь-1» припинив свою діяльність 09 квітня 2013 року за рішенням засновників.

13 грудня 2013 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужила ОСОБА_3 земельну ділянку на АДРЕСА_1 у м. Луцьку.

ОСОБА_3, придбавши земельну ділянку на АДРЕСА_1 у м. Луцьку площею 0,10 га, поділив її на дві земельні ділянки площею по 0,05 га.

Відповідно до акта взаєморозрахунків між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від 10 лютого 2014 року, який підписаний вказаними особами, у позивача перед ОСОБА_5 по будівництву індивідуального житлового будинку, ведення будівельних робіт та ремонту виникла заборгованість у розмірі 41 550 грн.

Відповідно до припису, виданого 27 травня 2014 року головним державним інспектором Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області ОСОБА_6, ОСОБА_3 здійснив будівництво двоквартирного житлового будинку та фундаменту гаража на АДРЕСА_1 в м. Луцьку без реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт, чим порушив пункт 2 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Вказана обставина підтверджена протоколом про адміністративне правопорушення від 27 травня 2014 року, складеним стосовно ОСОБА_3 головним державним інспектором Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області ОСОБА_6

04 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ЖБК «Волинь-1» із заявою, у якій просив повідомити площу квартири № 1 на АДРЕСА_1 в м. Луцьку, за яку сплатив 550 000 грн, а також за якою адресою і коли можна отримати правовстановлюючі документи на це майно.

05 червня 2014 року Управлінням містобудування та архітектури Луцької міської ради затверджено містобудівні умови та обмеження на будівництво двоквартирного житлового будинку та гаража на АДРЕСА_1, замовник - ОСОБА_3

16 червня 2014 року ОСОБА_3 подав до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області декларацію про початок будівельних робіт «Нове будівництво 2-х квартирного житлового будинку та гаража на АДРЕСА_1».

30 липня 2014 року ОСОБА_3 подав до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Нове будівництво 2-х квартирного житлового будинку та гаража на АДРЕСА_1».

Вказані обставини підтверджуються листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області від 10 жовтня 2014 року.

З декларації про початок будівельних робіт від 16 червня 2014 року та декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 30 липня 2014 року вбачається, що генеральним підрядником будівництва житлового будинку в м. Луцьку на АДРЕСА_1 було Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Будмонтаж».

Згідно з інформаційною довідкою Виконавчого комітету Луцької міської ради від 02 вересня 2016 року відповідно до розпорядження Луцького міського голови від 18 серпня 2014 року присвоєно поштові адреси квартирам ОСОБА_3 на АДРЕСА_1: квартира № 1 та квартира № 2. Згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованою управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області 30 липня 2014 року, загальна площа квартири № 1 - 123 кв. м (житлова площа - 55,8 кв. м), загальна площа квартири № 2 - 133,1 кв. м (житлова площа - 75,5 кв. м). Вказані обставини також підтверджено розпорядженням Луцького міського голови від 18 серпня 2014 року.

Згідно з висновком оперуповноваженого департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю Луцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України від 30 вересня 2014 року у 2012 році ОСОБА_5 як представник підрядника ЖБК «Волинь-1» повідомив ОСОБА_1 про те, що площа квартири № 1 на АДРЕСА_1 збільшилася на 20 кв. м, у зв'язку із чим останньому потрібно було додатково сплатити 253 570 грн, на що він погодився. Відповідно до письмових розписок ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 вказану суму грошових коштів. На даний час ОСОБА_5 знову повідомив ОСОБА_1 про те, що площа квартири при будівництві збільшилася ще на 6 кв. м, і останньому потрібно зробити доплату, при цьому будь-яких підтверджених документів по даному факту ОСОБА_5 не надав. Опитаний ОСОБА_5 підтвердив факт отримання коштів від ОСОБА_1 та виконання робіт за договором про спільну діяльність. Після виконання вказаних робіт спеціалісти Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Волинське ОБТІ») провели обміри та встановили остаточну площу квартири, а саме 133,1 кв. м. 10 лютого 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 складено акт звірки взаємних розрахунків, згідно з яким перед ОСОБА_5 у ОСОБА_1 виникла заборгованість на суму 41 550 грн за будівництво та ремонт індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1. Відповідно до цього акта ОСОБА_1 зобов'язувався погасити заборгованість до 30 травня 2014 року, однак нічого не заплатив. На даний час ОСОБА_5 виконав усі договірні зобов'язання, вказане житло збудоване і здане в експлуатацію. ОСОБА_5 готовий віддати ОСОБА_1 всі необхідні правовстановлюючі документи після погашення ним заборгованості.

На підтвердження заявлених вимог позивач також надав відповідь ОСОБА_5 на лист ОСОБА_1 від 28 жовтня 2014 року, яким останнього повідомлено, що житлова площа квартири збільшилася з 110 кв. м до 133,1 кв. м та повідомлено про необхідність доплати 184 800 грн за 23,1 кв. м, а також вартості земельної ділянки для обслуговування будинку.

Згідно з листом ОСОБА_2 вона пропонує ОСОБА_1 з'явитись в офісне приміщення протягом 7 календарних днів з моменту отримання цього листа, для з'ясування усіх спірних питань: загальна сума боргу за квартиру становить 184 800 грн; обговорення можливості надання іншої квартири на обумовлену в договорі про спільну діяльність від 13 вересня 2010 року; в разі незгоди просить надати реквізити банківського рахунку для повернення внесених коштів згідно з умовами договору. Також повідомила, що договір від 13 жовтня 2010 року буде розірвано в односторонньому порядку, а грошові кошти повернуто без урахування індексу інфляції на розрахунковий рахунок ОСОБА_1

Також позивач надав лист ОСОБА_5, відповідно до якого: 10 лютого 2014 року за участю ОСОБА_1 складено акт звірки, згідно з яким він заборгував ОСОБА_5 41 550 грн, які зобов'язався внести до 30 травня 2014 року; ОСОБА_1 самовільно та незаконно вселився у недобудовану та не здану в експлуатацію квартиру; в зв'язку з невиконанням зобов'язань по договору від 13 вересня 2010 року та несплатою боргу в розмірі 41 550 грн вважав цей правочин розірваним в односторонньому порядку; просив припинити незаконну діяльність щодо будівництва гаража на земельній ділянці на АДРЕСА_1 у м. Луцьку.

25 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з листом, у якому повідомив, що він сплатив відповідно до умов договору про спільну діяльність ЖБК «Волинь-1» 550 000 грн; жодних додаткових угод щодо збільшення вартості чи площі житла укладено не було; просив роз'яснити, на якій підставі до нього пред'являють вимогу про стягнення заборгованості в розмірі 184 800 грн і з чого ця сума складається, чому кошти потрібно сплачувати ОСОБА_2, а не на рахунок ЖБК «Волинь-1»; відмовляється отримувати іншу квартиру, ніж ту, що обумовлена договором; повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку є нікчемними.

Суди встановили, що після завершення будівництва двоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 оформив право власності на квартири № 1 і 2 як на новостворене нерухоме майно. Також ОСОБА_3 оформив право власності на спірну земельну ділянку.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна від 29 вересня 2015 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2) 26 березня 2014 року зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № 19551463, виданого 26 березня 2014 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області; земельна ділянка на АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) 26 березня 2014 року зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № 19555349, виданого 26 березня 2014 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області; квартира № 1 на АДРЕСА_1, яка розташована на земельній ділянці (кадастровий номер НОМЕР_1), 21 серпня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № 25893743, виданого 21 серпня 2014 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області; квартира № 2 на АДРЕСА_1, яка розташована на земельній ділянці (кадастровий номер НОМЕР_2), 21 серпня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_3 Р. Й. на підставі свідоцтва про право власності № 25896876, виданого 21 серпня 2014 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області.

Відповідно до свідоцтва про право власності № 25896876 від 21 серпня 2014 року власником квартири № 2 на АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

Згідно зі свідоцтвом про право власності № 19551463 від 26 березня 2014 року власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Луцьку (кадастровий номер НОМЕР_2) є ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про право власності № 19555349 від 26 березня 2014 року власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Луцьку (кадастровий номер НОМЕР_1) є ОСОБА_3

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 серпня 2014 року власником квартири № 2 на АДРЕСА_1, яка розташована на земельній ділянці площею 0,05 га, є ОСОБА_3

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2015 року в справі № 161/20200/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання права власності на об'єкт інвестування зобов'язано КП «Волинське ОБТІ» виготовити технічний паспорт на квартиру № 1 на АДРЕСА_1.

16 червня 2015 року на замовлення ОСОБА_1 КП «Волинське ОБТІ» виготовило паспорт на квартиру № 1 у житловому будинку на АДРЕСА_1.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2015 року у справі № 161/20200/14-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання права власності на об'єкт інвестування залишено без розгляду.

Відповідно до листа КП «Волинське ОБТІ» технічна інвентаризація квартири № 1 на АДРЕСА_1 проводилась на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2015 року у справі № 161/20200/14-ц, якою вказане комунальне підприємство зобов'язано виготовити технічний паспорт на цю квартиру. У технічному паспорті ОСОБА_1 зазначений як «замовник» та, оскільки у матеріалах інвентаризаційної справи відсутні дозвільні документи на будівництво, в технічному паспорті від 11 червня 2015 року проставлено відмітку «самочинно збудовано», що не дає жодних правових підстав вважати його власником зазначеного нерухомого майна.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року закрито провадження в частині вимог ОСОБА_2 до ЖБК «Волинь-1» про розірвання договору про спільну діяльність та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору про спільну діяльність.

Указаним рішенням суду, яке має преюдиційне значення для вирішення цього спору, встановлено, що ОСОБА_1 виконав свої зобов'язання за договором про спільну діяльність, в обумовлені цим правочином строки кошти за спірний об'єкт нерухомості у повному розмірі сплатив ЖБК «Волинь-1», який відповідно до умов договору зобов'язався провести будівництво житлового будинку. З оспорюваного договору не вбачається, що грошові кошти за будівництво житлового будинку ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати саме ОСОБА_2

Також під час розгляду справи № 161/14858/15-ц апеляційний суд дійшов висновку, що та обставина, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 грудня 2013 року відчужила земельну ділянку на АДРЕСА_1 ОСОБА_8, який 16 червня 2014 року подавав до інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області декларацію про початок будівельних робіт з будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 в м. Луцьку, а 29 липня 2014 року подавав декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, не можуть бути підставами для розірвання договору про спільну діяльність, укладеного 13 вересня 2010 року, оскільки ОСОБА_2 відчужила свою земельну ділянку через три роки і два місяці після укладення договору про спільну діяльність і після того, як ОСОБА_1 оплатив будівництво житла.

Відповідно до листа Виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області від 29 липня 2015 року підключення до централізованого водопостачання та водовідведення на АДРЕСА_1/1 у м. Луцьку здійснене з листопада 2014 року, власник - ОСОБА_3 Інформації за адресою на АДРЕСА_1/2 у м. Луцьку немає, оскільки власник до централізованого водопостачання не підключений, водою не користується.

Згідно з повідомленням Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» від 18 серпня 2015 року будинок на АДРЕСА_1 було підключено до мереж електропостачання 20 квітня 1971 року та відкрито особовий рахунок на ОСОБА_9

Звернувшись з цим позовом до суду, ОСОБА_1 вважав, що він повністю виконав умови договору про спільну діяльність, сплативши відповідні кошти, тому у нього виникло право власності на проінвестоване ним майно, і таке його право порушується та не визнається відповідачем, тому просив саме за ним визнати право власності на квартиру № 2 на АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію, оскільки право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_10

У матеріалах справи є копії розписок про отримання коштів ОСОБА_5 від ОСОБА_1 у розмірі: 5 300 грн, 6 300 грн на ремонтні роботи (15 травня 2011 року), 5 000 грн за будівельні роботи (07 листопада 2013 року), 41 000 грн (10 квітня 2013 року), 20 000 грн (30 липня 2013 року), 20 000 грн в рахунок виконаних робіт з ремонту будинку на АДРЕСА_1 (30 червня 2011 року), 10 000 грн в рахунок оплати за будинок на АДРЕСА_1, 10 000 грн в рахунок оплати за будівництво котеджу (13 травня 2013 року), 7 000 грн в рахунок виконаних робіт (08 липня 2013 року), 2 500 грн (03 березня 2014 року), 15 000 грн (21 травня 2012 року), 10 000 грн за квартиру на АДРЕСА_1, 4 000 грн в рахунок розрахунку за виконані роботи (07 квітня 2014 року), 20 000 грн в рахунок оплати за будинок (11 грудня 2012 року), 10 000 грн в рахунок оплати за будівництво (03 червня 2013 року), 10 000 грн (27 серпня 2012 року), 7 200 грн (28 листопада 2011 року).

Також матеріали справи містять копію квитанції до прибуткового касового ордера від 05 вересня 2011 року на користь ОСОБА_4 від ОСОБА_1 про сплату 10 000 грн, підстава - АДРЕСА_1/1; копію квитанції до прибуткового касового ордера від 19 вересня 2011 року від ОСОБА_1 про сплату 10 000 грн, підстава - квартира № 1 на АДРЕСА_1.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Згідно з статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що нормами статей 328, 392 ЦК України не передбачено визнання права власності на новостворений об'єкт за рішенням суду, а лише визначено порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Разом з тим не можна погодитися з висновками судів про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру № 2 на АДРЕСА_1.

Як встановлено вище, судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність та встановлено, що ОСОБА_1 виконав свої зобов'язання за цим правочином в обумовлені сторонами строки.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Проте суди залишили поза увагою та, відповідно, не дали належної правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_2, будучи стороною договору про спільну діяльність, взявши на себе певні зобов'язання за цим правочином, на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року відчужила земельну ділянку, на якій ЖБК «Волинь-1» зобов'язалося збудувати будинок, зокрема і для проживання позивача.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року встановлено чинність договору про спільну діяльність, отже, зобов'язання за цим правочином є обов'язковими до виконання його сторонами.

Матеріали справи підтверджують виконання сторонами договору своїх обов'язків за ним. Так, позивач уніс кошти, а відповідач побудував будинок, про що свідчать докази, що містяться у матеріалах справи (платіжні документи, розписки сторін, акти звірки розрахунків, тощо).

Разом з тим уведення будинку в експлуатацію сторонами договору не передбачено.

Вказані дії замовник будівництва (ОСОБА_1 В.), якому відповідно до статті 876 ЦК України належить об'єкт будівництва, повинен здійснити сам відповідно до вимог чинного законодавства.

Як встановлено вище, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_1 та зобов'язано КП «Волинське ОБТІ» виготовити технічний паспорт на квартиру № 1 на АДРЕСА_1.

16 червня 2015 рокуКП «Волинське ОБТІ» виготовлено паспорт на квартиру № 1 у житловому будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_1

Разом з тим суди залишили поза увагою, що 16 червня 2014 року ОСОБА_3, який не був замовником будівництва квартири № 1 у житловому будинку на АДРЕСА_1, подав декларацію про початок будівельних робіт, а 30 липня 2014 року - про готовність об'єкта до експлуатації на весь будинок за вказаною адресою.

ОСОБА_3 отримав право власності на дві квартири № 1 та 2 на АДРЕСА_1, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ОСОБА_1зазначив, що під час оформлення ОСОБА_3 права власності на весь будинок на АДРЕСА_1 (введення його в експлуатацію) нумерацію квартир було змінено, тому позивач фактично отримав та проживає у квартирі № 2 на АДРЕСА_1.

Суди цих обставин не встановили, доводів позивача не перевірили.

Отже, суди не звернули уваги на доводи позивача та не спростували їх, зокрема те, що спірна квартира, яка оформлена на ОСОБА_3, є його місцем проживання, куди він вселився з дозволу забудовника, який і видав йому ключі від цього житла; вказане приміщення збудоване за рахунок коштів ОСОБА_1

Проте оформлення документів на ОСОБА_1 на його частину будинку (квартиру № 2) на АДРЕСА_1 та отримання свідоцтва про право власності на вказане майно можливе лише за умови, що ця частка нікому не належить. Тому суди дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21 серпня 2014 року № 25896876.

Крім того, суди не перевірили, чи правомірно ОСОБА_2 відчужила земельну ділянку на АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року, та не роз'яснили відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) право ОСОБА_1 на захист свого порушеного права шляхом звернення з позовом про визнання недійсним цього договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суди не встановили всіх обставин, що мають значення для справи, не надали їм юридичну оцінку, а також не оцінили всіх доказів у сукупності та не спростували заявлені позивачем вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21 серпня 2014 року № 25896876.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на об'єкт інвестування (квартиру) ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення в цій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній частині не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не дослідили зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

З огляду на те, що фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру № 2 в будинку на АДРЕСА_1 не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21 серпня 2014 року № 25896876скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на об'єкт інвестування (квартиру) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська