Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 646/12717/14-ц

провадження № 61-6563св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2016 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Швецової Л. А., Малінської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договорів поруки припиненими.

Позов мотивовано тим, що 25 квітня 2005 року на забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4, ними було укладено з відповідачем договори поруки.

У 2007 році за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області з них солідарно з ОСОБА_4 була стягнута заборгованість за кредитним договором, який розірваний не був, тому банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом та штрафні санкції.

Також у 2013 році за рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова з них також солідарно з ОСОБА_4 була стягнута заборгованість за кредитним договором.

Вважали, що оскільки строк основного зобов'язання сплив 24 серпня 2008 року, то відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилась.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено, рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 березня 2015 року змінено, скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги задоволено. Визнано з 24 жовтня 2010 року припиненою поруку.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 березня 2015 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 березня 2015 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 задоволено.

Визнано поруку припиненою з 24 жовтня 2010 року.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки протягом шести місяців з дня, до якого кредитні зобов'язання ОСОБА_4 повинні були виконані, тобто 24 квітня 2008 року, банк не звертався з позовом до поручителів, зобов'язання останніх припинилися.

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області та залишити в силі рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 березня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 16-172цс15.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 25 квітня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 42/СП-05 з додатками до нього, відповідно до умов якого банк надав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у сумі 250 000,00 грн з терміном повного погашення кредиту до 24 квітня 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за цим договором між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 25 квітня 2005 року було укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі зобов'язалися відповідати перед банком за виконання боржником зобов'язань у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, штрафів, пені та інших платежів як солідарні боржники.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21 серпня 2007 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 263 477,26 грн та звернуто стягнення на рухоме майно, належне ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 лютого 2013 року стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 935 294,15 грн, а з ОСОБА_4 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова заборгованість за кредитним договором в сумі 200,00 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2013 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року змінено шляхом зменшення суми солідарного стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» до 725 934,27 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку про визнання поруки припиненою, оскільки протягом шести місяців з дня до якого кредитні зобов'язання ОСОБА_4 повинні були виконані, тобто 24 квітня 2008 року, банк не звертався з позовом до поручителів, зобов'язання останніх припинились.

Вказаний висновок апеляційного суду є правильним.

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18 відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою(частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2007 році до суду із позовом про примусове солідарне стягнення коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_4 та поручителів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінченнястроку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Договори поруки, укладені з позивачами, не містять посилання на конкретну дату з якою пов'язано закінчення їх строку дії, необхідно виходити з того, що вимоги до поручителів за цими договорами можуть бути пред'явлені шляхом звернення до суду з позовною заявою протягом шести місяців від дня настання строку невиконання основного зобов'язання, тобто до 24 жовтня 2008 року.

Що стосується шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, то цей строк не є позовною давністю і не може бути змінений за домовленістю сторін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання поруки припиненою, оскільки протягом шести місяців з дня, до якого кредитні зобов'язання ОСОБА_4 повинні були виконані, тобто 24 квітня 2008 року, банк не звертався з позовом до поручителів. Зобов'язання останніх припинились.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, встановленим згідно з вимогами процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судом правильно застосовано.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило