Справа № 307/1233/17
Провадження № 2/307/96/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Панчишин В.І.

з участю: позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5 сільська рада та Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатської області про зобовязання розібрати надвірні споруди цегляну літню кухню та хлів з гіпсоблоку, які побудовані в порушення будівельних норм та розташовані впритул суміжної межі його земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суд з вищевказаною позовною заявою.

Посилається на те, що 13.03.1978 р. за договором дарування вона набула право власності на дворогосподарство за адресою: с. Вонігово, вул. Закарпатська 37, поряд з яким знаходиться земельна ділянка відповідачки ОСОБА_4

На відстані 37 см. від межі, яка розділяє їхні земельні ділянки відповідачка побудувала цегляну надвірну споруду схожу на літню кухню, шиферна стріха якої виступає на належну їй земельну ділянку.

У звязку з цим, дощ та сніг падають на її подвіря, там постійно утворюються калюжі, зимою на стрісі утворюються сосульки, тому земля там постійно мокра, і це перешкоджає їй впорядкувати подвіря.

Вона зверталася до ОСОБА_4 та членів її сімї, щоб вони розібрали їхню будівлю і перенесли її на відстань 1 м. від межі, так щоб стріха будівлі не виступала за межу, однак та не реагує на подібні прохання.

У 2014 році ОСОБА_4 на відстані 7-10 см. від межі побудувала хлів, чим в черговий раз порушила будівельні норми.

Вона неодноразово зверталася до відповідачки та зі скаргами до ОСОБА_5 сільської ради, але всі звернення були проігноровані.

У березні 2015 року та у 2016 році вона зверталася з заявою про незаконне будівництво хліва ОСОБА_4 до головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок ДАБІ у Закарпатській області ОСОБА_6

З його усних повідомлень їй відомо, що відповідачка у 2015 та 2016 році притягалася до відповідальності по даному факту за вчинення адміністративних правопорушень.

Надвірні споруди ОСОБА_4 так і не розібрала та не перенесла їх на відстань 1 м. від межі її земельної ділянки.

Інспектор Бобер Ю.Ю. порекомендував звернутися до суду з цього приводу.

Пунктом 2.20 Державних будівельних норм України - житлових будинків для індивідуальних забудовників України, введених в дію 01.04.1992 р. передбачено, що відстань від межі суміжної ділянки до стін житлового будинку або господарських споруд слід приймати не менше 1 м. Конструкція будинку та споруди, що виступають, не повинні перетинати межі сусідніх ділянок.

Під час зведення своїх господарських споруд літньої кухні та хліва, відповідачка грубо порушила ці будівельні норми.

Просить позовні вимоги задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що літня кухня була побудована ще батьками чоловіка позивачки, тобто до затвердження Державних будівельних норм України - житлових будинків для індивідуальних забудовників України.

ОСОБА_5 сільської ради стверджено, що згідно погосподарської книги житловий будинок та надвірні споруди громадянки ОСОБА_4, за адресою: вул. Закарпатська, № 35, збудовані в 1970 році, а добудова до господарської споруди була збудована до 2010 року.

Що ж до того, що вода з стріхи стікає на земельну ділянку ОСОБА_1, то з фотографій видно, що на господарській будівлі є водостік.

Таким чином, підстав для задоволення позову не має і права позивачки ніяким чином не порушені.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 42 цього ж Кодексу учасники справи мають право, зокрема, подавати докази. З приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, 79, 80, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 01213 га., в с. Вонігово, вул. Закарпатська, № 37, за кадастровим номером :04:004:0036, а ОСОБА_4 земельна ділянка, площею 0.1191 га., в с. Вонігово, вул. Закарпатська, № 35, за кадастровим номером :04:004:0073. Між сторонами тривалий час існують неприязні відносини. Земельні ділянки позивачки та відповідачки суміжні.

Позивачка звернулася до суду з позовом про зобовязання ОСОБА_4 розібрати надвірні споруди цегляну літню кухню, яка побудована на відстані 37 см. від її земельної ділянки, та хлів, який побудований на відстані 10 см. від її земельної ділянки, що порушує Державні будівельні норми України - житлових будинків для індивідуальних забудовників України.

Також, позивачка стверджувала, що не дотримання цих норм - розміщення господарських споруд на відстані менше 1 метра від належної їй земельної ділянки порушує її права як власника та створює умови, через які вона не може належним чином впорядкувати подвіря. Із стріхи опадає сніг та дощ на її земельну ділянку, де постійно калюжі та мокра земля.

Із листа ОСОБА_5 сільської ради № 114 від 29.09.2017 р. вбачається, що згідно погосподарської книги житловий будинок та надвірні споруди громадянки ОСОБА_4, по вул. Закарпатська, № 35, збудовані в 1970 році, а добудова до господарської споруди була збудована до 2010 року.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Частинами 1-3 ст. 103 та 104 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Отже, посилаючись на те, що будівлі відповідачки, які споруджені з порушенням будівельних норм і правил завдають їй шкоди та перешкоджають впорядкувати частину двору, позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження фактів потрапляння на її земельну ділянку дощових та стічних вод або снігу, а також створення їй будь-яких інших перешкод (тінь, знищення насаджень, підтоплення, обмеження доступу) у користуванні своїм майном або земельною ділянкою. Тому позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати слід покласти на позивачку.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 78, 79, 103, 104 ЗК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивачку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 24.05.2018 року.

Головуючий: Гримут В.І.