Справа № 357/905/18 Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/2384/18 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 47 24.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - Олійника В.І.,

суддів: Березовенко Р С.В., Сержанюка А.С.,

при секретарі Немудрій Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що від 01.03.2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 20.10.2015 року.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка залишилася проживати з ним (позивачем) і знаходиться на його утриманні.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.06.2017 року з відповідачки стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дочки в розмірі 1/8 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини.

На даний час відповідачка не сплачує аліменти, матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість, а тому позивач просив суд збільшити розмір аліментів, які присуджені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 02.06.2017 року на утримання доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/8 частини до 1/4 частини з ycix видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відбулися зміни матеріального або сімейного стану позивача, погіршилося його здоров'я, чи поліпшився матеріальний стан матері дитини.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини.

Рішенням Білоцерківського міського суду від 02 червня 2017 року по справі за №2-3809/2017року з відповідачки стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку матері, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Наведене підтверджується копією рішення суду по справі за №2-3809/2017 року.

Як зазначив в судовому засіданні позивач (батько), відповідачка не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, взагалі не сплачує аліменти, хоча він вважає, що бувша дружина має таку можливість, їхня донька проживає разом з ним (позивачем) та перебуває на його повному утриманні, а тому просив збільшити розмір аліментів, які стягуються з матері ОСОБА_4, на утримання їхньої дочки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за рішенням суду від 02.06.2017 року, з 1/8 частини до 1/4 частини і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що не має роботи, перебуває у декретній відпустці по догляду за дев'ятимісячною дитиною від другого шлюбу, має заборгованість по аліментах, які стягнуті за рішенням суду в 1/8 частці її доходу і дана заборгованість виникла через те, що вона не має доходу та отримує від липня 2017 року допомогу на малолітню дитину від другого шлюбу.

В підтвердження зазначеного відповідачка надала довідку з УСЗН про отримання соціальної допомоги на дитину. Відповідачка також вказала, що до неї приходить донька ОСОБА_2 і вона добровільно надає їй посильну матеріальну допомогу, а збільшувати частку стягуваних аліментів за рішенням суду не має підстав, так як її матеріальний стан не змінився, а навпаки - тільки погіршився, в той час, коли позивач має житло, роботу та на його утриманні перебуває, лише одна донька ОСОБА_2.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до чч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України).

Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що відбулися зміни матеріального або сімейного стану позивача, погіршилося його здоров'я, чи поліпшився матеріальний стан матері дитини.

Крім того, позивач не обґрунтував позову, не вказав на зміни, обставини, які стали б підставою для збільшення розміру аліментів (ст.192 СК України), прийняв до уваги те, що відповідачка має заборгованість по аліментах, не працює, має на утриманні ще дев'ятимісячну дитину, перебуває у відпустці по догляду за цією дитиною, що підтверджується тим, що від червня 2017 року, після винесення Білоцерківським міськрайонним судом рішення про стягнення з матері дитини аліментів в розмірі 1/8 частини всіх видів її доходу, матеріальний стан матері не поліпшився, і збільшення розміру стягуваних аліментів призведе лише до збільшення розміру заборгованості по аліментах та жодним чином не покращить матеріальне утримання дитини сторін.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: