АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/71/17Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А.
Провадження № 22-ц/789/536/18 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

Головуючої - Парандюк Т.С.

Суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 597/71/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року, ухваленого суддею Губіш О.А., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з вказаним позовом (згодом збільшивши позовні вимоги), посилаючись на те, що з 21.07.1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1, який рішенням Заліщицького районного суду від 24.01.2014 року розірвано.

В обгрунтування зазначила, що під час перебування у шлюбі, 28.10.2008 року ними було придбано житловий будинок з півпідвалом вартістю 160705 грн., загальною площею 189,4 кв.м., житловою 53,8 кв.м. за адресою: вул.П.Чайковського, 1, м. Заліщики Тернопільської області. Договір купівлі продажу будинку було оформлено на відповідача.

У 2009 році відповідачем приватизовано земельну ділянку розміром 0, 0663 га на якій знаходиться придбаний житловий будинок, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

За час шлюбу сторонами проведено реконструкцію будинку з його добудовою, внаслідок чого загальнокорисна площа будинку значно збільшилась та його інвентарна оцінка становить 622695 грн.

Сторони з їх двома синами проживали у спірному будинку, реконструкція якого була завершена.

Після розірвання шлюбу, позивач проживала у спірному будинку до вересня 2014 року. Проте, в подальшому, через створення відповідачем неможливих умов спільного проживання, разом із молодшим сином ОСОБА_4 змушена була покинути спільне житло, а старший син ОСОБА_5 залишився проживати разом із відповідачем.

Обманним шляхом відповідач заволодів її комплектом ключів від будинку, позбавивши її доступу до нього, а на її прохання узаконити за нею право спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок не реагує, та реєстрацію реконструйованого житлового будинку не проводить.

У звязку з цим, просила суд, визнати незавершене будівництво житлового будинку спільною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по вул. Чайковського, 1 в м. Заліщики Тернопільської області та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий №:02:005:0316, що знаходиться за тією ж адресою. Крім того, просила суд провести реальний поділ будинку, для чого призначити будівельно-технічну експертизу та вселити її в спірний будинок.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 21.03.2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано не введений в експлуатацію житловий будинок, як об'єкт незавершеного будівництва, за адресою: м. Заліщики вул. Чайковського, 1 Тернопільської області спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину не введеного в експлуатацію житлового будинку, як об'єкта незавершеного будівництва, за адресою: м. Заліщики вул. Чайковського, 1 Тернопільської області.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, загальною площею 0,0663 га, кадастровий номер :02:005:0316, що розташована в м. Заліщики по вул. Чайковського, 1 Тернопільської області.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2, в користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, понесені останньою судові витрати в сумі 3113 (три тисячі сто тринадцять) грн. 47 коп. за оплату судового збору, 4952 ( чотири тисячі девятсот пятдесят дві) грн. за оплату вартості проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 03.05.2018 року повернуто Борщівському районному суду Тернопільської області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду від 21.03.2018 року для ухвалення додаткового рішення в частині вирішення питання щодо вимоги позивача про її вселення в спірний будинок та розподілу судових витрат по кожній з заявлених позовних вимог.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 21.05.2018 року в ухваленні додаткового рішення у вказаній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального та матеріального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що можливість визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток стосується обєкта незавершеного будівництва, зведеного за час шлюбу та якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Однак спірний будинок був придбаний за кошти, які він отримав з продажу належної йому на праві особистої власності квартири, якою він володів ще до шлюбу з позивачкою.

Вказав, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вважає, що поділу підлягає лише частина будівельних матеріалів, яка придбана подружжям та використана при реконструкції його будинку. Незаконним також є поділ земельної ділянки, оскільки вона була приватизована ним хоч і за час шлюбу з позивачкою, але з метою обслуговування його особистого майна.

Крім того, позовна вимога про поділ земельної ділянки не оплачена позивачем судовим збором та не мала бути розглянута судом по суті. Ним було подано клопотання про залишення позову без руху, оскільки визначити вартість земельної ділянки є можливим, замовивши висновок про експертну оцінку майна, однак судом вказане до уваги взято не було та ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача. Таким чином, судом першої інстанції порушено принцип рівності сторін щодо здійснення процесуальних прав та обовязків, чим обмежено відповідача в праві на захист шляхом вжиття судом передбачених процесуальним законодавством заходів щодо залишення позову без руху та можливого повернення позову в разі не усунення недоліків.

Ухвала про відкриття провадження та ухвала про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без руху не оскаржуються окремо від рішення суду, тому в силу вимог ч.1,2 ст.353 ЦПК України відповідачем подаються заперечення на них разом з апеляційною скаргою.

Також, вважає, що судом безпідставно було призначено експертизу, оскільки питання, які ставились перед експертом щодо вирішення вимог про поділ будинку в натурі, були заявлені та прийняті з порушенням вимог ЦПК України.

Вказав, що незаконним є і висновок суду про стягнення з нього на користь позивачки витрат на оплату вартості проведення експертизи, оскільки така проведена не була і за клопотанням ОСОБА_3 кошти підлягають поверненню експертною установою, що призведе до подвійної оплати позивачці витрачених нею коштів.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, зіславшись на доводи, викладені в ній, пояснивши, що спірний будинок придбав за кошти від продажу квартири в сумі 56000 дол. США , яка була його особистою власністю, а також за ці кошти було проведено як реконструкцію будинку так і добудову- веранду.

В попередньому судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_6 вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, відповідає зібраним доказам та нормам матеріального та процесуального права. В апеляційній інстанції ОСОБА_3 пояснила, що квартира АДРЕСА_1 дійсно була придбана батьком чоловіка до їх одруження за невелику суму і оформлена на відповідача. Дана квартира була дуже в занедбаному стані і уже будучи в шлюбі вони робили капітальний та двічі косметичні ремонти, в зв'язку з чим вартість квартири зросла. З її згоди квартира була продана за 73968 грн., які були використані при вчинені договору купівлі-продажу будинку від 28.10.2008 р. за 160705 грн., а не за 56 000 дол. США, як стверджує відповідач. Решту коштів на придбання будинку, проведення реконструкції та добудови були вчиненні як за їх спільні кошти як подружжя, так і за кошти їх батьків за усною домовленістю між ними. Реконструкція і добудова будинку проведено власними силами наших батьків. Спірний будинок фактично придатний для проживання і ми, як сім'я: чоловік і двоє наших дітей проживали в ньому, але через конфлікт і неприязні відносини із колишнім чоловіком вона з одним із синів змушена була залишити будинок, а в ньому залишився відповідач із другим сином. В результаті добудови значно збільшилась як загальна площа, так і житлова: добудовано мансардне приміщення приблизною площею 70 кв.м, однак відповідач не допускає до будинку ні експертів, щоб провести експертизу(тому змушена була залишити позов про реальний поділ будинку без розгляду), ні працівників БТІ для визначення фактичного розміру будинку, а також не вводить його в експлуатацію.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.07.1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-ИД № 006994, виданого 21.07.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Заліщицького районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №39. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище чоловікові та дружині «Голоден».

Рішенням Заліщицького районного суду від 24.01.2014 року шлюб між сторонами було розірвано, і після розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище «Дудяк».

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірний об'єкт незавершеного будівництва є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки його збудовано за час шлюбу за спільні кошти подружжя, земельна ділянка, на якій розташований будинок придбана після шлюбу, а тому є спірною сумісною власністю подружжя і частки сторін у майні є рівними.

З висновком суду щодо визнання за сторонами по 1/2 частці права власності не введеного в експлуатацію житлового будинку, як об'єкта незавершеного будівництва погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки він грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2, загальною площею 55,6 кв.м, житловою -34,8 кв.м, інвентарною вартістю 73968 грн.(а.с. 197).

Згідно договору купівлі-продажу від 28.10.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №3001, ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_1 купив житловий будинок №1 з півпідвалом, який знаходиться по вул. П.Чайковського в м. Заліщики Тернопільської області, загальнокорисною площею 189, 4 кв.м., житловою площею 53, 8 кв.м. за 160705 грн. (а.с. 15).

За заявою ОСОБА_1 від 26.11.2010 року, рішенням виконавчого комітету Заліщицької міської ради №39 від 30.11.2010 року йому дано дозвіл на реконструкцію існуючого житлового будинку з його добудовою (привести у відповідність з чиним законодавством та Державними нормами та правилами), на власній земельній ділянці по вул. Чайковського, 1 в м. Заліщики, та зобовязано привести у відповідність з чинним законодавством та Державними нормами та правилами проектну документацію на реконструкцію житлового будинку з його добудовою, на приватній земельній ділянці по вул. Чайковського, 1 в м. Заліщики (а.с. 16-18).

Спірний житловий будинок з півпідвалом, що знаходиться по вул. П.Чайковського, 1, в м. Заліщики Тернопільської області, загальною площею 189,4 кв.м., житловою 53,8 кв. м, внаслідок реконструкції змінив свою площу в сторону збільшення, що не заперечується сторонами по справі. Однак, визначити реальний розмір будинку не має можливості, оскільки відповідач відмовився надати технічну документацію на будинок, а також не допускає ні експертів, ні працівників БТІ для складання технічного паспорту і визначення конкретної площі кожного приміщення. В матеріалах справи є технічний паспорт будинку, в якому зазначено, що внаслідок реконструкції спірного майна збільшилась як загальна, так і житлова площа відповідно із 189,4 до 294,1 кв. м та із 53,8 до 105,3 кв.м, однак він складений при візуальному огляді будинку працівниками Заліщицького БТІ 12.01.2017 року ОСОБА_10, ОСОБА_11 і в присутності позивачки та із її слів, тому суд першої інстанції вірно не взяв до уваги як доказ, який встановлений на припущеннях. На спростування того, що площа спірного будинку інша відповідач не надав ніяких доказів.

Судом встановлено, що будівництво спірного будинку закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак його не прийнято до експлуатації та не оформлено право власності на нього, що сторонами не заперечується.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статтями 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст.372 ЦК України передбачено, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно реконструювали будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений(реконструйований) за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такі правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс 15 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Крім того, в апеляційній інстанції представник відповідача фактично не заперечувала відносно того, що старий будинок придбаний сторонами у 2008 році був об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який підлягав поділу в рівних частках

Допитаний в апеляційній інстанції свідок ОСОБА_7 пояснив, що квартиру у ОСОБА_1 купив за 56000 дол. США, але в договорі купівлі-продажу вказав значно меншу суму, щоб не платити великий податок.

Як покази свідка ОСОБА_7 так і посилання заявника ОСОБА_1 на те, що останній квартиру придбав за 56000 дол. США, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу від 28.10.2008 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були вільними при його укладенні, зміст договору визначили на свій розсуд і погодили всі його умови, досягли згоди з усіх істотних умов, добровільно встановили ціну квартири в сумі 160705 грн., тобто дотримались вимог ст. ст. 626,627,628,632, 638 ЦК України. Ніякої іншої ціни в договорі не було обумовлено.

Голослівними є твердження заявника про те, що ці кошти в сумі 56 000 дол. США ним витрачено на придбання спірного будинку та проведення реконструкції, добудови, а тому це майно є його особистою приватною власністю, так як не підтверджено жодним достатнім доказом у розумінні статті 80 ЦПКУ.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням того, що спірний об'єкт незавершеного будівництва реконструйований і добудований сторонами під час шлюбу за спільні кошти та кошти їх батьків, які не ставлять до них вимог, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформляється з вини відповідача, який відмовився надати в апеляційній інстанції необхідну будівельну документацію на будинок, не заперечуючи при тому про проведення реконструкції та добудови будинку і про збільшення його площі, позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу вище згаданого будинку( судом призначалась експертиза, але із вини відповідача проведена не була), тому суд першої інстанції вірно прийшов до переконання про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 не введеного в експлуатацію житлового будинку, як об'єкта незавершеного будівництва, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без зміни.

Посилання апелянта на те, що саме його фінансовий вклад спрямований на реконструкцію будинку був визначальним та значно переважав фінансові вкладення з сторони позивача не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами.

Враховуючи цільове призначення земельної ділянки, на якій розташований будинок - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, та те, що реєстрація права власності на таку проведено відповідачем під час перебування у шлюбі, суд першої інстанції прийшов до переконання про задоволення вимог позивача щодо визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки.

Однак, колегія суддів в цій частині з рішенням суду не погоджується, виходячи з наступних підстав.

Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 19 березня 2010 року із змінами зазначено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21.12.2015 року у справі №6-2017цс15.

Із матеріалів справи вбачається, що зі слів сторін в 2009 році ОСОБА_1 приватизував земельну ділянку розміром 0,0663 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель. Позивачка давала згоду на приватизацію земельної ділянки на ОСОБА_1, від проведення поділу будинку відмовилась. В матеріалах справи відсутній правоустановлюючий документ на спірну земельну ділянку.

Таким чином, враховуючи вище згадані норми законодавства, згоду позивачки на проведення приватизації земельної ділянки тільки на відповідача, відсутність конкретної її частки у будинку, колегія суддів вважає, що земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_1, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 139 ч.6 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Ухвалою судді Борщівського райсуду від 06 квітня 2017 за клопотанням позивачки було призначено судову будівельно-технічну експертизу і проведено її оплату в сумі 4952 грн. Враховуючи те, що експертиза не була проведена, а суд безпідставно стягнув із відповідача ці кошти, тому колегія суддів вважає, що рішення в частині стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 4952 грн. за проведення експертизи слід скасувати та ухвалити нове - про відмову. При цьому позивачка не позбавлена можливості звернутись із заявою до експертної установи про повернення коштів.

Що ж стосується посилань заявника на порушення судом норм процесуального права щодо оскарження ухвал про відкриття провадження, відмову в задоволенні клопотання про залишення позову без руху, зміну позовних вимог без оплати судового збору, призначення експертизи не заслуговують на увагу, оскільки не сплата судового збору при подачі заяви не є підставою для скасування рішення, так як це вирішується судом при ухваленні рішення. Що ж стосується ухвали про призначення експертизи щодо проведення реального поділу будинку, то за заявою позивачки ця вимога залишена без розгляду, а позовна вимог щодо вселення в будинок судом не прийнята до розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину не введеного в експлуатацію будинку, як незавершеного будівництва постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає. Що ж стосується рішення суду в частині визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та стягнення витрат за проведення експертизи підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України за апеляційне оскарження покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, загальною площею 0,0663 га, кадастровий номер :02:005:0316, що розташована за адресою: м. Заліщики вул. Чайковського, 1 Тернопільської області скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Скасувати рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 4952 грн. витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 липня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_12