Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 465/9707/15-ц

провадження № 61-1692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи - Львівська міська рада, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Навколо базару»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Гулієвої М. І. від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Зверхановської Л. Д., Цяцяка Р. П., від 08 серпня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права безперешкодного проїзду на прибудинкову територію, зобов'язання не чинити перешкоди у здійсненні права безперешкодного проїзду на прибудинкову територію шляхом встановлення воріт з висячим замком або будь-яким іншим чином, зобов'язання відновити становище, яке існувало до порушення її права на безперешкодний проїзд на прибудинкову територію будинку, шляхом демонтажу встановлених при в'їзді до прибудинкової території воріт.

Позовна заява мотивована тим, що позивач проживає в квартиві АДРЕСА_1, яка належить її матері ОСОБА_9 на праві власності, членом сім"ї якої вона є та на неї поширюються всі права власника квартири щодо користування квартирою та прибудинковою територією. Їй на праві власності належить автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Поло» державний номерний знак НОМЕР_1, однак, відповідачі чинять їй перешкоди на вільний доступ (проїзд) до житлового будинку, де вона мешкає та на вільне користування власним майном. Так, власники квартир № 1, 2, 3, 4 буд. № 8 по АДРЕСА_1 самовільно без будь-яких дозвільних документів при в"їзді на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_1 встановили ворота, які зачиняють на навісний замок та таким чином використвують прибудинкову територію будинку № 8 для стоянки власних транспортних засобів, не даючи при цьому можливості проїзду до будинку. Такими діями відповідачі порушуть право на вільне пересування, вільний доступ до житлового будинку, у якому вона мешкає та можливість користування прибудинковою територією.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд визнати право безперешкодного проїзду на прибудинкову територію, зобов'язати не чинити перешкоди у здійсненні права безперешкодного проїзду на прибудинкову територію, зобов'язати відновити становище, яке існувало до порушення її права, шляхом демонтажу встановлених при в'їзді до прибудинкової території воріт.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав на користування прибудинковою територією відповідачами.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували лист Львівського комунального підприємства «Навколо базару» (далі -ЛКП «Навколо базару») від 29 квітня 2015 року № 73, лист Франківської районної адміністрації від 03 лютого 2016 року № 3501-335, лист Франківської районної адміністрації від 11 лютого 2016 року № 3501-474 та не надали належної оцінки вказаним листам, не встановили законно чи незаконно встановлена брама, тобто суди не повністю дослідили матеріали справи та встановили не всі обставини справи.

У січні 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, яка належить її матері ОСОБА_9 на підставі права власності. Відповідачі також зареєстровані та проживають у вказаному житловому будинку.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 травня 2015 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ЛКП «Навколо базару», ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією, та стягнення майнової та моральної шкоди та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом заборони паркування транспортного засобу на подвір'ї будинку відмовлено.

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 на підтвердження позовних вимог надано акт ЛКП «Навколо базару» від 10 квітня 2014 року, в якому зазначено, що для забезпечення заїзду автотранспорту на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_1 встановлена брама, яка закривається на навісний замок, ключі від якого мешканцям АДРЕСА_1, у якій зареєстрована та проживає позивач, не дають.

Зазначений акт від 10 квітня 2014 року, який надано позивачем в обґрунтування позовних вимог у даній справі, був предметом дослідження у справі № 2/465/264/15.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у вищезазначеній справі, як на доказ чинення відповідачем перешкод, за первісним позовом ОСОБА_4 посилалася на акт ЛКП «Навколо базару» від 10 квітня 2014 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 травня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_4 не надано доказів чинення їй перешкод у користуванні прибудинковою територією. Тобто, суд першої інстанції, дослідивши акт ЛКП «Навколо базару» від 10 квітня 2014 року, як доказ, яким позивач обґрунтовувала позовні вимоги, прийшов до висновку, що таким не підтверджено чинення ОСОБА_4 відповідачем ОСОБА_5 перешкод у користуванні прибудинковою територією.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (2004 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із повідомленням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 03 лютого 2016 року головою адміністрації за період з 2005 року до 2016 року не надавався дозвіл на встановлення загорожі чи її окремих елементів на прибудинковій території житлового буд. АДРЕСА_1

Із листа ЛКП «Навколо базару» від 29 квітня 2015 року вбачається, що ЛКП «Навколо базару» не встановлювало ні брами, ні загорожі на межі прибудинкової території житлового буд. № АДРЕСА_1.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно із частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Статтею 13 Закону України «Про благоустрій населених будинків» передбачено, що до об'єктів благоустрою належать, зокрема, території загального користування, прибудинкові території, території будівель та споруд інженерного захисту території.

Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Пунктом 3.7.65. вказаних Правил передбачено, що до всіх будівель і споруд має бути забезпечений вільний доступ.

За змістом статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пункту 3 Правил користування приміщеннями і прибудинковими територіями за власником житлового будинку органом місцевої державної влади закріплюється прибудинкова територія.

Рішення Львівської міської ради від 18 березня 2011 року № 318 визначено розміри прибудинкових територій для будинків, які обслуговують львівські комунальні підприємства житлового господарства, розмір прибудинкової території будинку № АДРЕСА_1 встановлено 30 кв. м.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 60 ЦПК України (2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України (2004 року), враховуючи те, що ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів про те, що саме відповідачі встановили браму та чинять перешкоди у користуванні прибудинковою територією, яка належить житловому будинку № АДРЕСА_1, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Крім цього, оскільки рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 травня 2015 року, яке набрало законної сили, було досліджено акт ЛКП «Навколо базару» від 10 квітня 2014 року та зроблено висновок, тому встановлені цим рішенням обставини не доказуються при розгляді даної справи.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська