КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 759/17922/15

Апеляційне провадження №22-ц/824/329/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик», третя особа: ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого 6 квітня 2018 року під головуванням судді Миколаєць І.Ю.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «НВП «Більшовик» та з урахуванням збільшених розміру позовних вимог просить визнати незаконним звільнення позивача, поновити його на посаді директора з соціально-побутових питань ПАТ «НВП «Більшовик» та стягнути з відповідача суму середнього заробітку з врахуванням індексації за час вимушеного прогулу у період з 20 жовтня 2015 року до моменту ухвалення рішення суду у розмірі 193 399 грн 65 к.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 12 травня 2014 року займав посаду директора з соціально-побутових питань ПАТ «НВП «Більшовик» на умовах повного робочого дня.

1 липня 2015 року наказом по підприємству № 83 введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис ПАТ «НВП «Більшовик». Того ж дня наказом № 85 було виведено із організаційної структури посади в тому числі посаду на якій перебував позивач -директор з соціально-побутових питань.

Наказом № 86 від 1 липня 2015 року було виведено відповідні підрозділи із організаційної структури підприємства, а деякі введено до складу інших підрозділів.

Наказом № 87 від 1 липня 2015року виведено із організаційної структури підприємства посади, що підлягають скороченню, в тому числі посада яку обіймав позивач директор з соціально - побутових питань.

7 липня 2015року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про позапланове звільнення, в якому зазначалось, що посада директора з соціально-побутових питань скорочена, а тому підлягає вивільненню на підставі п.1 ст.40 КзПП України. Також було повідомлено про те, що на підприємстві відкритих вакансій, що відповідають його спеціальності немає і ПАТ «НВП «Більшовик» не може запропонувати іншу роботу. 20 жовтня 2015 року позивача було не допущено до роботи на територію підприємства, пояснюючи це його звільненням з 19 жовтня 2015 року.

23 жовтня 2015 року позивач отримав поштовий лист від відповідача в якому зазначалось, що наказом № 202 від 12 жовтня 2015 року його звільнено з посади директора з соціально-побутових питань у зв'язку зі скороченням штату працівників за ч. 1 ст. 40 КзПП України. В листі зазначалось, що позивач з невідомих причин не отримав копію наказу та трудової книжки в останній день роботи 19 жовтня 2015 року і про те, що він може в будь-який день її отримати у відділі кадрів. Зазначає, що в останній день роботи 19 жовтня 2015 року, не був повідомлений про звільнення з 19 жовтня 2015 року, більш того йому не вручено копії наказу та не повернено трудової книжки. Хоча, як зазначає позивач в цей день він працював повний робочий день та знаходився на своєму робочому місці.

23 жовтня 2015 року позивач отримав розрахунок при звільненні, який був направлений поштовим грошовим переказом на поштову адресу. Трудову книжку позивачу було повернено тільки 17 листопада 2015 року. Отримати її не було можливості через дії відповідача, оскільки наказом № 146 від 19 жовтня 2015 року, починаючи з 20 жовтня 2015 року позивачу та всім іншим вивільненим працівникам було заборонено вхід на територію підприємства. Вивільненими працівниками, серед яких в тому числі є позивач, були складені акти про недопущення до роботи від 20 жовтня 2015 року, 22 жовтня 2015 року, що свідчать про умисне перешкоджання відповідачем в отриманні позивачем трудової книжки та копію наказу про звільнення.

Тому, ОСОБА_1 вважає звільнення незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, а також норми чинного законодавства України. Також позивач зазначає, що починаючи з 20жовтня 2015 року він не працює, а тому звернувся із даним позовом до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ НВП «Більшовик», третя особа: ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі - відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачем при звільненні його з займаної посади було порушено норми чинного законодавства про працю. Товариством не запропоновано позивачу на момент звільнення всі вільні вакансії, які відповідають його спеціальності, а саме посада електрика та посада підсобного робітника. Позивача не було ознайомлено з пропозиціями відповідача щодо вакантних посад, а надані представником відповідача документи, які підтверджують відмову позивача ознайомитися із наявністю вільних посад не відповідають дійсності. Крім того, звільнення позивача не було погоджено з первинним профспілковим органом ПАТ «НВП «Більшовик» та Центральним комітетом профспілки-виборного органу профспілки працівників машинобудування, членами яких був позивач.

Зазначає, що наказом Фонду державного майна України від 13 жовтня 2015 року прийнято рішення про заборону на звільнення працівників, а тому відповідач не мав права приймати наказ про звільнення позивача.

Також посилається на те, що судом першої інстанції при ухвалення рішення було порушено норми процесуального права, зокрема, розгляд справи проведено у спрощеному позовному провадженні, про що позивач заперечував, та з порушенням строків розгляду справи.

Позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній. Та зокрема зазначали, що відповідачем в порушення норм трудового законодавства не запропоновано всі вакантні посади.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з норм статті 372 ЦПК України, апеляційним судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні та не надано доказів порушення його трудових прав.

Проте апеляційний суд не може погодитись з такими висновком суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 25 липня 1983 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та з 12 травня 2014 року переведений на посаду директора із соціально-побутових питань (а.с.6-10 т.1).

Протоколом засідання Правління ПАТ «НВП «Більшовик» від 5 березня 2015 року № 02-15 вирішено затвердити організаційну структуру підприємства (а.с.250-253 т.1).

12 березня 2015 року № 328-10 голова правління- Генеральний директор ОСОБА_2 відповідно п.9.3 статуту підприємства звернувся до Фонду державного майна України на погодження проекту організаційної структури ПАТ «НВП «Більшовик» (а.с.241 т.1).

На вищевказане звернення Фонд державного майна України 20 березня 2015 року повідомив про погодження організаційної структури ПАТ «НВП «Більшовик» (а.с.242 т.1).

Протоколом засідання Правління № 08-15 від 30 червня 2015 року затверджено організаційну структуру та штатний розпис ПАТ «НВП «Більшовик» та введено в дію наказом по товариству (а.с.243-244 т.1).

1 липня 2015 року головою правління - генеральним директором ОСОБА_2 ПАТ «НВП «Більшовик» було видано наказ № 83 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису ПАТ «НВП «Більшовик» на 2015 рік» (а.с.240 т.1).

Наказом №85 від 1 липня 2015 року голови правління - генерального директора ПАТ «НВП «Більшовик» на підставі наказу № 83 від 1 липня 2015 року виведено ряд посад із організаційної структури та штатного розпису ПАТ «НВП «Більшовик», серед яких була і посада, яку займав позивач. (а.с. 14 т.1).

Наказом №86 від 1 липня 2015 року голови правління - генерального директора ПАТ «НВП «Більшовик» на підставі наказу № 83 від 1 липня 2015 року виведено ряд підрозділів із організаційної структури та штатного розпису ПАТ «НВП «Більшовик» з 1 липня 2015 року, серед яких був і підрозділ в якому працював позивач (а.с.15 т.1).

Наказом №87 від 1 липня 2015 року голови правління - генерального директора ПАТ «НВП «Більшовик» на підставі наказу № 83 від 1 липня 2015 року внесено зміни до організаційної структури та штатного розпису ПАТ «НВП «Більшовик» із виведенням посад, що підлягають скороченню з 1 липня 2015 року, серед яких була і посада позивача, директора з соціально-побутових питань (а.с.16, т.1).

7 липня 2015 року ОСОБА_1 на підставі ст. 49-2 КЗпП України та відповідно до наказу по ПАТ «НВП «Більшовик» № 87 від 1 липня 2015 року повідомлено, що посада директор з соціально-побутових питань, яку він обіймає, у новому штатному розписі скорочена і він підлягає вивільненню на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з 15 жовтня 2015 року. У зв'язку з відсутністю на підприємстві відкритих вакансій, які б відповідали спеціальності чи посаді ОСОБА_1, адміністрація ПАТ «НВП «Більшовик» не може запропонувати йому іншу роботу на даному підприємстві (а.с.228 т.1).

Відповідно до пропозиції ПАТ «НВП «Більшовик» про переведення на вільні вакантні посади від 07 липня 2015 року, позивачу запропоновано переведення на існуючі вакантні посади, які не відповідають його кваліфікації, але станом на 7 липня 2015 року є вільні, а саме: токар-карусельник, свердлувальник, електрозварник ручного зварювання, гальванік, оператор верстатів з програмним керуванням, машиніст крана, заточувальник, фрезерувальник, токар-розточувальник, менеджер з логістики вибивальник відливок, плавильник металу та сплавів, менеджер з постачання, ст. юрисконсульт, столяр, слюсар-інструментальник, налагоджувальник КВПтаА, покрівельник рулонних покрівель, штукатур, лицювальник-плиточник, монтер колій, начальник адміністративно-господарського відділу, муляр (а.с.105 т.2).

7 липня 2015 року заступником начальника відділу кадрів ОСОБА_3, старшим інспектором відділу кадрів ОСОБА_4, начальником відділу кадрів ОСОБА_5 ПАТ «НВП «Більшовик» складено акт про відмову ОСОБА_1 в отриманні попередження про заплановане звільнення та пропозиції про переведення на вільні вакантні посади (а.с.105 т.2).

Позивач від отримання додаткових пропозицій відмовився, що підтверджується відповідними актами (а.с.107, 109, 111, 112, т.2, а.с.249 т.1).

12 жовтня 2015 року наказом № 202/к ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.11 т.1).

Відповідно до акту від 12 жовтня 2015 року ПАТ «НВП «Більшовик», 12 жовтня 2015 року об 11 год. 45 хв. та 14 год. 40 хв. запропоновано ОСОБА_1 знайомитися зі змістом наказу №202/к від 12 жовтня 2015 року та отримати записку про звільнення, проте він відмовився (а.с.113 т.2).

19 жовтня 2015 року ПАТ «НВП «Більшовик» складено акт щодо відмови позивача у отриманні копії наказу № 202/к від 12 жовтня 2015 року та його трудової книжки (а.с.116 т.2).

23 жовтня 2015 року позивачем отримано від ПАТ «НВП «Більшовик» лист від 19 жовтня 2015 року вих. №11/к-202, в якому зазначено, що він згідно наказу № 202 від 12 жовтня 2015 року «Про звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників», у останній робочий день 19 жовтня 2015 року, не отримав з невідомих причин трудової книжки та повного розрахунку та має право у будь-який час звернутися до відділу кадрів для їх отримання (а.с.114, 115 т.2).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 9 серпня 2017 року у справі за № 6-1264цс17.

В обґрунтування позовних вимог позивач просив поновити його на роботі, оскільки зокрема при звільненні йому не були запропоновані вакантні посади.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в абз.1 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, згідно із ч. 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1, 3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Так, стороною відповідача вказувалось на те, що відповідач виконав обов'язок визначений законом та запропонував наявні посади на підприємстві проте позивач відмовився від запропонованих посад.

Проте сторона позивача категорично заперечувала проти вказаних доводів та вказували, що на ПАТ НВП «Більшовик» діяла разом із штатним розписом діяла «персональна розстановка» в якій як вказує позивач містились вакантні посади, які б за своєю кваліфікацією мав би право зайняти позивач.

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи «персональної розстановки» ПАТ НВП «Більшовик», введеної в дію з 01 липня 2015 року, затвердженою головою правління, вакантними були посади: юрисконсульта, начальника команди, інспектора режимно-секретного відділу, завалювальника шахти у вагранки, слюсаря-електромонтажника, електрика, слюсаря-ремонтника, підсобного працівника, машиніста крана, налагоджувальника КВПтаА, слюсаря КВПтаА.

Як вбачається з матеріалів справи ПАТ «НВП «Більшовик» 8 липня 2015 року, 14 липня 2015 року, 23 липня 2015 року, 27 липня 2015 року, 12 жовтня 2015 року запропоновано переведення на існуючі посади, які не відповідають кваліфікації позивача, але є вільними, а саме: токар, машиніст крану, начальник відділу безпечної експлуатації будівель і споруд, проектних, ремонтно-будівельних робіт, провідний інженер відділу постачання, токар-розточувальник, інженер-конструктор СКБ, двірник, завгосп та тесляр бази відпочинку «Альбатрос», інженер-технолог відділу головного технолога (а.с. 106, 108, 110, 112 т.2, а.с. 249 т.1).

Апеляційний суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1, йому не було запропоновано зокрема вакантну посаду підсобного працівника.

Так у суді апеляційної інстанції представник відповідача вказував, що ПАТ «НВП «Більшовик» не запропоновано вакантну посаду підсобного працівника, оскільки у позивача відсутнє навчання безпечним умовам праці, які проводяться щорічно, правилами поведінки з машинами, механізмами, обладнанням, що передбачено інструкцією підсобного працівника, затвердженою наказом голови правління ПАТ «НВП «Більшовик» 19 квітня 2007 року № 146.

Проте, апеляційний суд вважає такі твердження скаржника необґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи Інструкції про охорону праці «119 для підсобного працівника, затвердженою в.о. голови правління згідно наказу №146 від 19 квітня 2007 року, у відповідності зі ст.18 Закону України «Про охорону праці» робітник має знати та виконувати вимоги нормативно правових актів про охорону праці, правила поведінки з машинами, механізмами, обладнаннями та іншими засобами виробництва, користуватись засобами колективної та індивідуального захисту, проходити у встановленому порядку медичні огляди.

Згідно п.1.5 вищезгаданої інструкції до виконання посадових обов'язків допускаються особи, які пройшли медичний огляд, навчання безопарним методам праці, вивчили правила пожежної безпеки та надання медичної допомоги при нещасних випадках.

У відповідності до п.16 вищезгаданої інструкції підсобний працівник має пройти інструктаж:

- Вступний - у службі «Охорони праці» ПЄС при прийомі на роботу з питань охорони праці та пожежної безпеки;

- Первинний - на робочому місці по закінченню навчання перед початком самостійної роботи;

- Позаплановий - при порушенні вимог охорони праці;

- Цільовий - щоденно перед допуском до роботи.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що працівник отримавши посаду підсобного працівника у ПАТ «НВП «Більшовик» та перед початком роботи мав дійсно пройти вступний та первинний інструктаж.

Проте апеляційний суд критично ставиться до доводів відповідача про те, що інструктаж для посади «підсобний працівник» проводиться один раз на рік, а тому вказує позивачу не було запропоновано дану посаду, при цьому необхідно зауважити, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували дані доводи позивача.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у зв'язку з чим прийшов до неправельного висновку.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 з роботи проведено з порушенням встановленого для цього порядку.

З матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 268 грн 56 к.

Час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (20 жовтня 2015 року) по день ухвалення судового рішення (29 листопада 2018 року) складає 804 робочих дні.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення судового рішення становитиме (268 грн 56 к. х 804 роб. дні - 215922 грн 24 к.) 215922 грн 24 к.

З огляду на викладене вище, порушення з боку відповідача ст.49-2 КЗпП України при вивільненні позивача, суд вважає, що наявні законні підстави для поновлення прав позивача шляхом визнання незаконним його звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, включаючи строк який перевищує один рік, оскільки заява про поновлення позивача розглядається більше одного року не з вини працівника ( ч.2 ст.235 КЗпП України).

Апеляційний суд вважає, що оскільки відповідачем неодноразово і, на думку суду безпідставно, з ознаками зловживання своїми процесуальними правами, з метою затягування розгляду даної справи, подавались апеляційні скарги на ухвалу про відкриття провадження, що зумовило необхідність направлення справи до суду апеляційної інстанції, що в свою чергу привело до тривалого, в строк більше одного року, розгляду даної справи.

При цьому апеляційний суд зауважує, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд керувався постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу III вищевказаної постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

А відтак, суми, які суд визначив до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексації заробітної плати то в цій частині вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

У підп. 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року роз'яснено, що індексація заробітної плати провадиться підприємством згідно зі ст.33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядку проведення індексації грошових доходів громадян.

Тобто заробітна плата за останні два місяці роботи перед звільненням визначається підприємством уже з урахуванням цієї величини за наявності умов, передбачених указаними законами.

Зважаючи на те, що індексація суми середнього заробітку, який нараховується за час вимушеного прогулу, указаними нормативними актами не передбачена, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення заробітної плати з урахуванням її індексації.

Крім того, в порядку розподілу судових витрат з урахуванням положень ст.141 ЦПК України та оскільки позивача звільнено від сплати судового збору в силу Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 609 грн 00 к.

З урахуванням викладених обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 необхідно задовольнити частково, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 6 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 6 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик», третя особа: ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі - задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з соціально-побутових питань Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик».

Поновити ОСОБА_1 на роботі у Публічному акціонерному товаристві «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на посаді директора з соціально-побутових питань.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» () на ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу 215922 грн 24 к. (сума зазначена без урахування обов'язкових платежів).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» () в дохід держави судовий збір у розмірі 609 грн 00 к. стягувач: Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ стягувача 26255795, отримувач коштів ГУК у м. Києві /м. Київ/ 22030106, код за , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір стягувачем є Державна судова адміністрація України»).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 4 грудня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: