Постанова

Іменем України

4 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 308/13328/15-ц

провадження № 61-4350св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «МС Девелопмент»,

представники відповідача: Тюрін Олександр Сергійович, Макаренко Вячеслав Олександрович, Маркусь Михайло Іванович, Ковач Іван Іванович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Ігнатюка Б. Ю., Мацунича М. В. від 27 квітня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «МС Девелопмент» про розірвання договору оренди.

Позовна заява мотивована тим, що 20квітня 2011 року ОСОБА_8 та відповідач уклали договір оренди, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передала ТОВ «МС Девелопмент» у платне користування нежиле приміщення загальною площею 168,1 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Після укладення цього договору оренди ОСОБА_8 подарувала орендовані приміщення ОСОБА_2, тому до нього перейшли права орендодавця на підставі цивільного законодавства.

В умовах вказаного договору оренди передбачено здійснення відповідачем щорічної індексації орендної плати на індекс інфляції попереднього року. Порушуючи договірне зобов'язання, відповідач протягом тривалого часу не здійснював нарахування індексації орендної плати та не сплачував орендної плати з урахуванням її індексації, чим значною мірою позбавив орендодавців того, на що вони розраховували.

З огляду на викладене він просив суд розірвати зазначений договір оренди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду у складі судді Микуляк П. П. від 11 січня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано договір оренди нежилого приміщення від 20 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_8 і ТОВ «МС Девелопмент», посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В. (з наступними змінами і доповненнями). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем договору оренди у зв'язку з нездійсненням індексації орендної плати протягом тривалого часу є істотним, а тому таке порушення є достатньою підставою для розірвання вказаного договору оренди.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «МС Девелопмент» задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 січня 2016 р. скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів суду першої інстанції переходу до позивача прав орендодавця за вказаним договором оренди. Крім того, до 10 серпня 2015 року ні ОСОБА_8, ні ОСОБА_2 не зверталися до відповідача з вимогою погасити заборгованість за договором оренди у зв'язку з не здійсненням індексації орендної плати (порядок, строки і сплата якої не визначено в договорі), а після такого звернення відповідач погасив указану заборгованість та надалі сплачує орендну плату з урахуванням індексації. Таким чином, відсутні підстави стверджувати про настання реальної шкоди для орендодавця, неможливість досягнення ним цілей договору та істотну різницю між тим, на що він має право розраховувати, укладаючи договір, і тим, що в дійсності він зміг отримати.

У травні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що завдана позивачеві шкода у вигляді неотримання орендної плати з урахуванням індексації в розмірі 33 тис. 812 грн є значною у співвідношенні до орендної плати, яку сплачував відповідач. Крім того, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення в справі, не врахував висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-75цс13.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 20 квітня 2011 року ОСОБА_8 та ТОВ «МС Девелопмент» уклали і нотаріально посвідчили договір оренди, згідно з умовами якого ОСОБА_8 передала відповідачу в тимчасове оплатне володіння і користування належне їй на праві власності нежиле приміщення загальною площею 168,1 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується актом приймання-передачі від 1 травня 2011 року.

Відповідно до пункту 4.1. договору оренди розмір орендної плати становив 3 тис. 400 грн на місяць, до якого договором від 14 березня 2012 року сторони внесли зміни, встановивши орендну плату у розмірі 9 тис. 100 грн на місяць.

При цьому в указаному пункті договору оренди передбачено здійснення відповідачем щорічної індексації орендної плати на індекс інфляції попереднього року. Така індексація мала нараховуватися через кожний повний рік оренди, починаючи з дати підписання акту приймання-передачі орендованого приміщення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що порядок, строки нарахування і сплата такої індексації не врегульовані в зазначеному договорі.

До того ж, з моменту настання права на отримання індексації орендної плати в 2012 році і до 10 серпня 2015 року ні ОСОБА_8, ні ОСОБА_2 не заявляли про порушення відповідачем цього права.

Лише 10 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «МС Девелопмент» з листом-пропозицією щодо зміни договору оренди, в якому, зокрема, йшлося про те, що відповідач порушує умови пункту 4.1. договору оренди.

Згідно з розрахунком і платіжними дорученнями ТОВ «МС Девелопмент» із моменту отримання указаного листа від 10 серпня 2015 року погасило виниклу заборгованість з індексації, яка складає загалом 33 тис. 812 грн, і надалі сплачує орендну плату з урахуванням індексації.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 надав договір дарування нежитлового приміщення від 20 серпня 2013 року, предметом якого є нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 92.6 кв. м. Однак предметом договору оренди, який просить розірвати позивач є нежиле приміщення загальною площею 168.1 кв. м на АДРЕСА_1.

Позивач, порушуючи норми процессуального законодавства, надав лише суду апеляційної інстанції договір дарування нежитлового приміщення від 20 серпня 2013 року, предметом якого є спірне нежиле приміщення.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частинами першою та другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значноїміри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договру сторона.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-75цс13.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши надані суду першої інстанції докази, правильно врахувавши правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-75цс13, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє істотне порушення відповідачем умов договору оренди, а наявне порушення ТОВ «МС Девелопмент» усунув за вимогою позивача, надісланою лише в серпні 2015 року.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк