Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/1878/15-ц

провадження № 61-5724св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Старлінг трейд», публічне акціонерне товариство «Таскомбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2016 року у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Котули Л. Г., суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М.,

встановив:

29 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 759/1878/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 759/1878/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ТОВ «Старлінг трейд», ПАТ «Таскомбанк», про стягнення боргу, у якому просив стягнути з відповідачів як солідарних боржників заборгованість у розмірі 3 992 548,75 грн.

Позов мотивовано тим, що за умовами укладеного між ПАТ «Таскомбанк» та ТОВ «Старлінг трейд», в особі директора ОСОБА_5, кредитного договору від 20 червня 2014 року та з урахуванням укладених додаткових угод, останнє отримало кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 7 050 000 грн зі сплатою 20,5 % річних зі строком користування з 20 червня 2014 року до 19 червня 2015 року включно.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено різні договори поруки.

ТОВ «Старлінг трейд» умови кредитного договору належним чином не виконало, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 17 грудня 2014 року становила 7 235 225,10 грн.

25 грудня 2014 року ТОВ «Старлінг трейд» частково погасило заборгованість перед кредитором, після чого вона зменшилася до 5 988 823,13 грн.

20 червня 2014 року Банк пред'явив ОСОБА_3, як поручителю, вимогу про виконання зобов'язань за указаним вище кредитним договором.

Цього ж дня, позивач виконав вимогу ПАТ «Таскомбанк» і в повному обсязі погашена заборгованість за договором кредиту, а тому відповідно до частини другої статті 556 ЦК України до нього перейшли усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі ті , що забезпечували його виконання.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у складі головуючого судді Коваль О. А. у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що на підставі статті 543 ЦК України кредитор має право пред'явити вимогу до боржника й кожного із поручителів разом чи кожного окремо в повному обсязі чи частково, але поручитель, який виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1 996 274,38 грн з кожного. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачі поручилися за одного й того ж боржника за різними договорами поруки, а тому вони є солідарно зобов'язаними лише з боржником, а між собою вони не є солідарними боржниками і кожний із них повинен виконати обов'язок у рівній частці.

У липні 2016 року ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_5 подала касаційну скаргу представника ОСОБА_5 у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що поручитель, який виконав зобов'язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором, оскільки у правовідносинах, що виникли між сторонами, відсутній солідарний обов'язок та вони не є солідарними боржниками один перед одним.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, посилаючись на те, що він виконав зобов'язання забезпечене порукою, а тому до нього перейшли права кредитора.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що 20 червня 2014 року між ПАТ «Таскомбанк» та ТОВ «Старлінг трейд» укладено кредитний договір № НК 639, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію, що поновлюється, з графіком зменшення ліміту у розмірі 7 050 000,00 грн із процентною ставкою 20,5 % річних (фіксована ставка) на строк з 20 червня 2014 року до 19 червня 2015 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 20 червня 2014 року № Т 11.03.2014 І 1695, між ПАТ «Таскомбанк» та фізичною особою - громадянином Російської Федерації ОСОБА_4 укладено договір поруки від 20 червня 2014 року № Т 11.03.2014 І 1693, між ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки від 20 червня 2014 року № Т 11 .03.2014 І 1694, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед банком на засадах солідарного боржника за виконання в повному обсязі ТОВ «Старлінг трейд» зобов'язань, що виникли або можуть виникнути в майбутньому на підставі кредитного договору № НК 639 від 20 червня 2014 року.

Відповідно до пункту 2.1 зазначених договорів поруки у випадку невиконання або прострочення виконання боржником зобов'язань, що випливають із кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в тому ж обсязі, що й боржник.

Згідно з пунктом 3.1 цих договорів поруки у випадку невиконання боржником будь-яких зобов'язань за кредитним договором або невиконання зобов'язань, у строки, визначені кредитним договором, кредитор звертається з письмовою вимогою на адресу поручителя, зазначену в Розділі 7 цього договору, та копію надсилає боржнику.

18 грудня 2014 року у зв'язку з невиконанням ТОВ «Старлінг трейд» зобов'язань за кредитним договором щодо погашення відсотків за користування кредитом банк на адресу ОСОБА_3 направив вимогу про дострокове погашення заборгованості у розмірі 7 235 225, 10 грн.

ТОВ «Старлінг трейд» частково погасило заборгованість за кредитним договором і станом на 25 грудня 2014 року заборгованість була в розмірі 5 988 823,13 грн, яку погасив ОСОБА_3, як поручитель, відповідно до платіжного доручення № 71069203 від 25 грудня 2014 року.

Відповідно до частини третьої статті 554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов'язання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-745цс15.

Оскільки предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен із поручителів поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між вказаними поручителями не виникає солідарної відповідальності між собою.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Апеляційний суд, посилаючись на статтю 543 ЦК України під час розгляду справи, не врахував, що ця норма регулює правовідносини, що виникають у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників), тоді як сторони у справі є поручителями.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2016 року скасувати.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат