П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.

За участю позивача ОСОБА_1, її представника - адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника - адвоката ОСОБА_4

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2018 року, постановлене в приміщенні того ж суду об 11:22 у складі судді Скарницької І.Б., у цивільній справі (єдиний унікальний номер 471/855/17-ц, номер провадження 22-ц/812/423/18) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петропавлівська сільська рада Братського району Миколаївської області, про визнання заповіту нікчемним,

В С Т А Н О В И Л А :

21 листопада 2017 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Петропавлівка Братського району Миколаївської області помер її батько ОСОБА_1 Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 8,42 га в межах території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області. Після його смерті вона дізналась про те, що 20 червня 2017 року батько склав заповіт, яким заповідав вказану земельну ділянку відповідачу. Заповіт посвідчений секретарем Петропавлівської сільської ради за місцем проживання батька у зв'язку з його похилим віком.

Посилалась на те, що заповіт було складено з порушенням вимог закону щодо його форми та посвідчення, крім того, в неї є сумніви, що при складанні заповіту на користь відповідача, батько діяв добровільно, без застосування психологічного тиску з боку відповідача.

На думку позивача, посвідчення заповіту не відповідає Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Мінюста від 11.11.2011 року № 3306/5, оскільки посвідчувальний напис на заповіті не відповідає встановленому законом порядку, а саме: дані про те, що заповіт вчинявся поза приміщенням органу місцевого самоврядування, зазначені не в посвідчувальному написі, а після підпису секретаря сільради та проставлення печатки.

Крім того, оскільки заповіт складено власноруч секретарем сільської ради, то він має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом власноручно, а не за допомогою технічних засобів, тобто порушена норма ч.2 ст. 1248 ЦК України про те, що заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем.

В посвідчувальному написі не зазначено «Заповіт записаний мною (прізвище, ініціали), за слів (прізвище, ім'я, по батькові заповідача); не зазначено «Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем (прізвище, ім'я по батькові заповідача)», не вказано, що дієздатність перевірено (а.с. 2-5 т.1).

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2018 року позов задоволено. Встановлено нікчемність заповіту ОСОБА_1, посвідченого 20 червня 2017 року секретарем Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за № 29.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні дописки у заповіті щодо його складання за місцем проживання заповідача без застереження, а також відсутність належних доказів реєстрації заповіту у журналі реєстрації нотаріальних дій є достатньою підставою для встановлення нікчемності заповіту (а.с. 96-98 т.2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити. На його думку та обставина, що в посвідчувальному написі відсутній запис про те, що він складався та посвідчувався поза приміщенням виконкому органу самоврядування, не є істотною умовою для визнання його недійсним. Заповіт заповідачем було прочитано та поставлено власноручний підпис. На думку апелянта суд не дослідив належним чином обставини справи, оскільки не допитав секретаря сільської ради ОСОБА_6, яка не з'явилась в судове засідання, посилаючись на стан здоров'я, але ніяких документів про стан здоров'я не надала. Також посилається на те, що волевиявлення заповідача було вільним, про що, на його думку, свідчить той факт, що раніше заповідач склав заповіт на його матір, з якою вони прожили разом з 1989 року та яка померла 28.05.2017 року (а.с. 111-113 т.2).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивач та її представник просили рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи, належно повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, просив розглянути скаргу у його відсутність.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 20 червня 2017 року секретарем Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області ОСОБА_6, яка згідно рішення того ж органу від 26.01.2017 року № 4 призначена відповідальною за вчинення нотаріальних дій на 2017 рік, посвідчено заповіт ОСОБА_1, який належну йому земельну ділянку заповідав ОСОБА_3 Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 29. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулась позивач - дочка спадкодавця та відповідач, син фактичної дружини спадкодавця, з якою він проживав однією сім'єю з 1989 року та яка померла у травні 2017 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні дописки у заповіті щодо його складання за місцем проживання заповідача без застереження, а також відсутність належних доказів реєстрації заповіту у журналі реєстрації нотаріальних дій є достатньою підставою для встановлення нікчемності заповіту (а.с. 96-98 т.2).

Але з висновками суду погодитись не можна.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Суб'єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов'язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

Виходячи зі змісту положень частин першої, другої, третьої статті 202 Кодексу заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Заповіт є правочином, який складається з суворим дотриманням форми. Цей акт повинен бути обов'язково складений у письмовій формі і посвідчений відповідною посадовою особою. Винятки становлять випадки посвідчення секретних заповітів, що здійснюється нотаріусами без ознайомлення з текстом заповіту (ст. 1249 ЦК України).

Недодержання форми заповіту та вимог щодо його посвідчення тягне за собою визнання заповіту нікчемним (ч. 1 ст. 1257 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені у ст. 1247 ЦК України, згідно з якою заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до положень Закону України "Про нотаріат" посадові особи органів місцевого самоврядування, на яких відповідним рішенням органу місцевого самоврядування покладено вчинення нотаріальних дій, в своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної ради України, указами та розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Пунктами 1.1.-1.4., 1.6., 1.8., 1.10 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року N 3306/5, (далі - Порядок) врегульовано, що посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти.

Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування.

Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані роз'яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону.

При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування.

Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається.

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.

Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов'язана роз'яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту.

Заповіти, посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток 16).

Відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 N 491 "Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі".

Пунктом 2.1 Порядку визначено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Пункт 2.10. Порядку вимагає, що тексти нотаріально посвідчуваних заповітів, заяв, дублікатів нотаріальних документів, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і витягів з них повинні бути написані зрозуміло і чітко, дати, що стосуються змісту заповітів, заяв, повинні бути позначені хоча б один раз словами. Прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, їх місця проживання та реєстраційні номери облікових карток платників податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків повинні бути написані повністю, а у випадках, передбачених законами, - із зазначенням дати їх народження.

Дописки та виправлення в тексті нотаріально оформлюваного документа не допускаються.

Пункт 2.11. Порядку передбачає, що посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування (додатки 1 - 14).

Посвідчувальний напис повинен бути написаний зрозуміло, чітко, без підчисток. Дописки чи виправлення, зроблені у тексті посвідчувального напису, застерігаються посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчинила нотаріальну дію, після посвідчувального напису і скріплюються її підписом та печаткою органу місцевого самоврядування із зазначенням дати. Для застосування посвідчувальних написів можуть використовуватись штампи з текстом відповідного напису.

Посвідчувальний напис на заповіті вміщується після підпису громадянина на тій самій сторінці чи на звороті документа.

Аналогічні вимоги щодо посвідчення заповітів викладені у постанові КМУ від 15.06.1994 року № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених».

Отже, аналіз наведеного свідчить про те, що правове значення посвідчувального напису в юридичній практиці полягає в тому, що факт, про посвідчення якого вчинено посвідчувальний напис, вважається офіційно встановленим, та може бути підтверджений за необхідності в окремих правовідносинах.

За такого, та обставина, що в посвідчувальному написі оспорюваного заповіту запис про складання заповіту за місцем проживання заповідача, зроблено після печатки та підпису особи, яка його посвідчила, без застережень, не дає підстави зробити висновок про його нікчемність, оскільки заповіт складений у письмовій формі і посвідчений відповідною посадовою особою.

Висновок суду про відсутність належних доказів реєстрації заповіту у журналі реєстрації нотаріальних дій, не відповідає обставинам справи, оскільки, по-перше, в самому заповіті зазначено, що його зареєстровано в реєстрі за № 29. По-друге, відповідно до ухвали суду від 13.06.2018 року про надання витягу з реєстру реєстрації нотаріальних дій (а.с. 165 т.1) третя особа супровідним листом від 09.07.2018 року надала витяг з реєстру нотаріальних дій органу місцевого самоврядування, з якого вбачається, що за № 29 зареєстровано посвідчення заповіту ОСОБА_1 (а.с.182-183 т.1). Докази, які б спростували наданий витяг, у справі відсутні. Судом не виносилась письмова вимога відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат» про надання оригіналу реєстру вчинення нотаріальних дій для огляду в судовому засіданні.

Як вбачається з пояснень позивачки ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційного суду, її батько ОСОБА_1, не дивлячись на хворобливий стан здоров'я, самостійно пересувався, розмовляв, писав, читав. За її твердженням в неї не виникає сумнівів з приводу того, що підпис на заповіті належить батькові. Соціальний працівник, від якого вона отримала листа у 2015 році, надавав допомогу фактичній дружині батька, матері відповідача у зв'язку з поганим станом її здоров'я.

Сумніви позивача щодо того, що батько, складаючи заповіт, діяв добровільно, оскільки у 2015 році мала місце конфліктна ситуація між позивачем та батьком, є припущенням, оскільки існує значний розрив у часі між складанням заповіту - 2017 рік та конфліктною ситуацією - 2015 рік. Більш переконливих доказів з цього приводу не надано, а доказування не може грунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.4 ЦПК).

Твердження позивача щодо того, що заповіт є нікчемним, оскільки в ньому не зазначено час доби, коли він складався, є хибним, оскільки наведеними вище нормативно-правовими актами не визначено, щоб у заповіті було зазначено час доби складання заповіту. Зазначено тільки про те, що дати, що стосуються змісту заповітів, повинні бути позначені хоча б один раз словами, що виконано.

Посилання позивача на те, що в посвідчувальному написі не вказано, що дієздатність перевірено, також не може свідчити про нікчемність заповіту. Частиною першою статті 34 ЦК України передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років. В заповіті зазначена дата народження відповідача відповідно до документа, що посвідчує його особу. З пояснень позивачки вбачається, що її батько був дієздатним з огляду на психічний стан.

Про ту обставину, що заповіт був прочитаний заповідачем свідчить його особиста підпис на заповіті. В справі відсутні докази про те, що він не був прочитаний вголос.

З огляду на наведені вимоги норм ЦК України та інших нормативно-правових актів, які регулюють порядок посвідчення заповітів, висновок суду про те, що наявна дописка у заповіті, що стосується зазначення місця вчинення заповіту, без належного застереження, та відсутність належних доказів реєстрації заповіту у журналі нотаріальних дій є достатньою підставою для встановлення нікчемності заповіту, є помилковим.

Крім того, позивачем не надано доказів і матеріали справи їх не містять, згідно яким заповідач був позбавлений вільного волевиявлення при його складанні і що заповіт не відповідав його волі.

За такого рішення суду першої інстанції як таке, що не відповідає обставинам справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права відповідно до п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Оскільки відповідач відповідно до вимог п.п. 9, 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору і тому не сплачував його при поданні апеляційної скарги, а спір вирішено на його користь, з позивача відповідно до приписів п.2 ч.1, ч.13 ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір у розмірі 704,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 704,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 07.12.2018 року