Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді: Яровенко Н.О.,

при секретарі: Грінкевич А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 обіцяла ОСОБА_1 надати допомогу для відправки її хворої на ДЦП дитини до Ізраїлю. Під час оформлення документів, ОСОБА_3 було передано 10 000,00 доларів США, однак, дитина до Ізраїлю так і не виїхала та залишилася в Україні без належного лікування. 19 липня 2014 року ОСОБА_3 написала розписку на ім'я матері позивача - ОСОБА_4 про отримання нею 20 000,00 грн., з яких вона повернула 6 100,00 грн., решту вона повинна була повернути протягом 6-8 місяців. 01 березня 2016 року ОСОБА_3 власноруч написала розписку про отримання від ОСОБА_1 8 950,00 доларів США і в цей же день між ними було укладено договір позики строком на 2 роки. По листопад 2016 року ОСОБА_3 належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, її спадкоємцем є її матір - ОСОБА_2 Вказала, що діями ОСОБА_3 та відповідача у справі їй заподіяно і моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в сумі 100 000,00 грн., а тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 160 161,00 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву в якій позов визнає в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно вимог ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 19 липня 2014 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 20 000,00 грн., з яких 6 000,00 грн. повернула відразу, вказані кошти зобов'язалася повернути на вимогу ОСОБА_5 протягом 6-8 місяців, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, складеною ОСОБА_3, яка датована 19 липня 2014 року (а.с. 4).

01 березня 2016 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 8 950,00 доларів США та строк та умови, що встановлені договором позики від 01 березня 2016 року (а.с. 5).

01 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передала, а позичальник прийняла у власність гроші в розмірі 8 950,00 доларів США, що є еквівалентом 242 491,30 грн., факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником в момент передачі їй суми позики (а.с. 6-7). Крім того, сторони узгодили графік повернення суми позики за цим договором по 10 295,00 грн. щомісячно, починаючи з 01 квітня 2016 року по 01 лютого 2018 року, та 5 689,00 грн. до 01 березня 2018 року.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості), що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла (а.с. 12), її спадкоємцем є її матір - ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 1231 ЦК України, до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

Судом встановлено, що відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, про що надала власноруч написану заяву.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи викладене та те, що відповідач визнає позов, судом встановлено, що позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про стягнення суми боргу в розмірі 160 161,00 грн.

Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та моральної шкоди підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд, присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в розмірі 3 363,00 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1050, 1231 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 1-13, 76- 83, 141, 209-211, 247, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: 02206, АДРЕСА_1) матеріальну шкоду в розмірі 160 161 (сто шістдесят тисяч сто шістдесят одну) гривню 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, а всього 260 161 (двісті шістдесят тисяч сто шістдесят одну) гривню 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2) на користь держави 3 363 (три тисячі триста шістдесят три) гривні 00 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 березня 2018 року.

Суддя Н.О.Яровенко