Справа № 369/2134/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/2578/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 25.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Верланова С.М., Гуля В.В.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Секістова Тетяна Іванівна про встановлення факту спільного проживання, про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що з жовтня 2000 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у її квартирі АДРЕСА_1. Разом вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

В 2002 році вони вирішили купити земельну ділянку з метою будівництва на ній житлового будинку для сумісного проживання.

03 вересня 2002 року згідно із договором купівлі-продажу відповідач купив земельну ділянку, площею 0,061 га ( кадастровий номер НОМЕР_1), розташовану на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Чайка-2».

14 червня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб

Після одруження з відповідачем на земельній ділянці сторони розпочали будівництво житлового будинку. В 2004 році до новоствореної будівлі було підведено водо-, газо-та електропостачання і позивач разом з відповідачем розпочали постійне проживання в будинку, який ще не був закінчений будівництвом і продовжували його добудовувати.

06 жовтня 2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 320 835 грн. 87 коп.

13 березня 2015 року відділом державної виконавчої служби Києво- Святошинського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження по стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 320 835 грн.87 коп.

Однак, 10 серпня 2015 року ОСОБА_3 з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення боргу, також з метою уникнення поділу майна, без отримання письмової згоди ОСОБА_2 на продаж здійснив продаж земельної ділянки ОСОБА_4 , яка є його співмешканкою.

На думку позивача, договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений сторонами з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку незавершеного будівництва, який розташований на спірній земельній ділянці і будівництво якого проводилось без належно затвердженого проекту і архітектурно-будівельного паспорту, внаслідок чого така споруда є об'єктом самочинного незавершеного будівництва.

Позивач просила суд:

- встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з жовтня 2000 року по 14 червня 2003 року, без реєстрації шлюбу.

- визнати земельну ділянку, площею 0,061 га. ( кадастровий номер НОМЕР_1), розташовану в АДРЕСА_2 - об'єктом сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

- визнати об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 0,061 га. ( кадастровий номер НОМЕР_1) в АДРЕСА_2 - об'єктом сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

- визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,061 га., від 10.08.2015 року, розташованої в АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. - недійсним.

- cтягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 826. гривень 42 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом при його ухваленні норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги оскаржує як рішення суду, так і ухвалу про відмову у призначенні експертизи. Зазначає, що не погоджується підставами для відмови у призначенні експертизи, зокрема з тим, що позивачем ставилось питання про поділ домоволодіння, однак в матеріалах справи відсутня технічна документація на будинок, яка необхідна для проведення експертизи, а тому експертиза не може бути призначена. Наголошує на тому, що вимог про поділ домоволодіння вона не заявляла. Поставлені на вирішення експертизи питання лише могли лише висвітлити технічний стан споруди, а також встановити, що якась споруда на земельній ділянці існує. Просить ухвалу суду першої інстанції про відмову у призначенні експертизи скасувати і постановити нову ухвалу , якою задовольнити її клопотання про призначення експертизи на вирішення якої поставити питання:

До якої категорії (будинок, сарай, гараж тощо), відповідно до нормативно правових актів будівництва можна віднести будівлю (споруду), розташовану на земельній ділянці площею 0,061 га (кадастровий номер НОМЕР_1) в Київській області Києво-Святошинського району селищі Петропавлівська Борщагівка садівницькому товаристві «Чайка-2» по вул. Вишнева, 33?

Чи відповідає будівля (споруда) розташована на земельній ділянці площею 0,061 га ( кадастровий номер НОМЕР_1) в АДРЕСА_2 вимогам нормативно правових актів будівництва та чи можливо проживання в ній протягом всього року незалежно від сезону?

Який відсоток готовності будівлі (споруди)розташованій на земельній ділянці площею 0,061 га (кадастровий номер НОМЕР_1) в АДРЕСА_2?

Також позивач не погоджується із рішенням суду і просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. В доводах апеляційної скарги зазначає, що оскільки вона проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, майно набуте в цей період є спільною сумісною власністю на підставі ст.17 Закону України «Про власність».

Не погоджується із судом в тому, що позивач не довела належними і допустимими доказами будівництво ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період шлюбу будинку. Вважає, що висновком експертизи могло бути доведено як наявність недобудованого будинку на спірній земельній ділянці, так і процент його готовності. Однак суд безпідставно відмовив у призначенні експертизи.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач викладає свої доводи щодо висновків суду по її позовним вимогам про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки, укладеному між відповідачами недійсним. При цьому доводи апеляційної скарги фактично зводяться до викладення доводів позовної заяви.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зокрема, зазначає, що не погоджується із клопотанням ОСОБА_2 про призначення експертизи. Вважає твердження позивача про те, що для проведення експертизи не потрібна технічна документація на будинок, а експертиза висвітлить лише технічний стан споруди, не відповідають вимогам чинного законодавства, а самі питання, що ставляться для вирішення експерту, не відносяться до справи та не підтверджують позовних вимог позивача. Наголошує на тому, що порядок проведення судових будівельно-технічних експертиз та вимоги до них встановлені Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5,. Відповідно до п.п. 5.1.3., 5.1.4.. 5.1.5 Рекомендацій №53/5 для вирішення поставлених позивачем питань необхідно надання проектної документації на будівництво об'єкта, матеріали технічної інвентаризації та ін.. З огляду на те, що позивачем не була надана жодна документація на будинок, а також те, що поставлені питання не мають відношення до справи та жодним чином не доводять позовні вимоги позивача, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, а тому у суду апеляційної інстанції також відсутні підстави для її призначення.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала свою апеляційну скаргу. Заявила клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з тими ж питаннями, які ставила в апеляційній скарзі.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_7 проти задоволення клопотання про призначення експертизи і апеляційної скарги заперечував з підстав, які були наведені у відзиві на апеляційну скаргу.

Ухвалою колегії суддів у задоволенні клопотання про призначення експертизи було відмовлено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_7 дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що 19 грудня 1992 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 (а.с. 113)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_8 народилась дочка ОСОБА_9. (а.с.114)

ОСОБА_3 03 вересня 2002 року купив земельну ділянку площею 0,061 га розташовану на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садівницькому товаристві «Чайка-2» надану для ведення садівництва. (а.с.13 )

Земельна ділянка була придбана ОСОБА_3 за рахунок коштів, що були розміщені ним на депозитному рахунку № НОМЕР_2, відкритому в ПАТ «Райфайзен Банк Аваль». Зазначене підтверджується копією виписки по вкладу № 23.1612.0 за період з 01 січня 2000 року по 28 квітня 2016 року від 29 квітня 2016 року (а.с.116-118)

22 березня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвали шлюб (а.с.115)

02 червня 2003 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю на вказану вище земельну ділянку. (а.с.14 )

14 червня 2004 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 (а.с.11 )

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. (а.с. 12 )

10 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 укладений договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0610 га, що розташована за адресою: у садовому товаристві «Чайка-2» Київської області Києво-Світошинського району в с.Чайки, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.71 ) і того ж дня право власності ОСОБА_11 на вказану земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (а.с.15)

Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації щлюбу і визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про власність», чинного в 2000-2003 роках, на яку посилається представник позивача, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Однак позивач не була членом сім'ї ОСОБА_3. оскільки на той час ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, а тому посилання позивача на положення ст. 17 Закону України «Про власність» є безпідставними.

Крім того, позивач не надала доказів того, що вона своєю працею та/або коштами приймала участь у придбанні спірної земельної ділянки, що відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про власність» також є однією з необхідних підстав для визнання такої ділянки спільною сумісною власністю.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання об'єкта незавершеного будівництва - об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що об'єкт незавершеного будівництва дійсно розташований на спірній земельній ділянці, і що він був споруджений в період шлюбу (а не після його розірвання). Між тим, наявні в матеріалах справи докази (зокрема, договір купівлі- продажу спірної земельної ділянки від 10.08.2015 року) свідчать про те, що в період до 10.08.2015 року жодного об'єкту незавершеного будівництва на спірній земельній ділянці не було.

Також не надано жодних доказів на підтвердження того, що який-небудь об'єкт на спірній земельній ділянці зареєстровано як об'єкт незавершеного будівництва.

Суд першої інстанції послався на ч. З ст. 331 ЦК України, відповідно до якої до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача ґрунтуються на тому, що даний договір був укладений сторонами з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом будинку, який розташований на спірній земельній ділянці і будівництво якого проводилось без належно затвердженого проекту і архітектурно-будівельного паспорту, внаслідок чого така споруда є об'єктом самочинного незавершеного будівництва.

Крім того, даний договір, на думку позивача, слід вважати недійсним, як удаваний правочин, і таким, що порушує інтереси держави в сфері відносин, пов'язаних з нерухомим майном, що підлягає спеціальній державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Однак, на думку суду першої інстанції, такі твердження та вимоги позивача також не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам. Позивач визначила різні підстави цієї позовної вимоги, а саме на підставі яких саме норм цивільного права вона вважає договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки недійсним: положення ст. 228 ЦК України (правочин, що порушує публічний порядок) чи положення ст. 235 ЦК України (фіктивний правочин).У позовній заяві позивач робить посилання на обидві норми, незважаючи на те, що законом визначені різні підстави для їх застосування та різні правові наслідки.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові ОСОБА_12 виходячи з того, що в період набуття земельної ділянки у власність ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою і довів набуття майна (земельної ділянки) за особисті кошти. Ці висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовані.

Також судова колегія погоджується із відсутністю підстав для визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

ОСОБА_2 ставила питання про визнання права власності на нерухоме майно, а саме незавершене будівництво.

Вказані правовідносини регулюються ст.. 331 ЦК України .

Так ч.2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст.331 ЦК України також передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Тобто, виходячи з наведеної норми, право власності на нерухоме майно, може виникнути лише після його державної реєстрації.

Цією ж нормою врегульоване питання виникнення права власності на незавершене будівництво. Законом передбачено, що до завершення будівництва особа вважається лише власником матеріалів, які були створені в процесі цього будівництва.

Разом із тим, ця норма також передбачає можливість реєстрації за особою, органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на незавершене будівництво. Однак обов'язковими умовами такої реєстрації, тобто визнання права власності на незавершене будівництво є проведення будівництва на земельній ділянці, яка відведена для цієї мети, наявність дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ст.. 27 Закону України «Про містобудівну діяльність» передбачено, що забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт).

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Будівельний паспорт складається з текстових та графічних матеріалів.

Таким чином при відсутності будівельного паспорту і документів, які дають право виконувати будівельні роботи, правовідносини регулюються ст. 376 ЦК України відповідно до якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Суд першої інстанції встановив відсутність дозвільних документів на будівництво споруди, на яку позивач просила визнати право власності, позивач також зазначала, що будівництво було проведено самочинно, отже його державна реєстрація не проводилась, отже і право власності на нього не могло бути визнано судовим рішенням.

Судова колегія також погоджується із судом першої інстанції в частині відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач заявила взаємовиключні підстави для визнання такого договору недійсним: з підстав неотримання від неї згоди на продаж спільного сумісного майна, з підстав його удаваності, фіктивності, а також позивач вважала його нікчемним в силу вимог ст.. 228 ЦК України. Проте такі висновки суду першої інстанції позивач в апеляційній скарзі не спростувала, жодного обґрунтування того, в чому полягає неправильність висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить і зводиться до викладення вимог заявлених в позовній заяві.

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги. Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 був власником земельної ділянки і мав право на розпорядженню нею на власний розсуд. Права позивача внаслідок укладення цього договору купівлі-продажу земельної ділянки не були порушені, оскільки вона не є власником чи користувачем земельної ділянки.

Таким чином, судова колегія вважає, що докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Позивач в апеляційній скарзі просила апеляційний суд скасувати як ухвалу суду першої інстанції, так і рішення суду першої інстанції і постановити нову ухвалу про призначення експертизи і нове рішення про задоволення позову.

Разом із тим, ЦПК не передбачено апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції про відмову в призначенні експертизи, а лише зазначено, що заперечення проти цих ухвал можуть бути викладені в апеляційній скарзі на рішення суду. Судова колегія при розгляді апеляційної скарги врахувала ці заперечення, однак не знайшла порушень судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні цієї ухвали. При цьому судова колегія розглянула відповідне клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи і своєю ухвалою відмовила в її призначенні, тим самим погодившись із судом першої інстанції в тому, що питання, які ставила позивач на вирішення експертизи не стосуються предмета спору.

Відповідно до ст.375ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Свяошинського районного суду Київської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 липня 2018 року.

Головуючий :

Судді :