Постанова

Іменем України

03 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 683/2084/15-ц

провадження № 61-19033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства

«Дельта Банк» на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у складі судді Бондарчук Л. А. від 26 жовтня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П'єнти І. В. від 31 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 28 липня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі -

АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі

91 477,33 доларів США із сплатою 14% річних на строк до 28 липня

2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань, 03 серпня

2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачу на праві власності нежитлова будівля (приміщення магазину АДРЕСА_3 загальною площею

51,1 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Старокостянтинів Хмельницької області та нежитлова будівля (приміщення магазину АДРЕСА_2 загальною площею 40, 5 кв. м, розташована за тією ж адресою.

08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги за вказаним кредитним договором, відповідно до якого новим кредитором за цим зобов'язанням виступив позивач.

Вказував, що відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом

на 09 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 3 998 247,12 грн, в рахунок якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки - приміщення магазинів, шляхом передачі їх у власність банку.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області

від 26 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року, у задоволенні позову

ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки не може бути вирішено у судовому порядку, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що нормами чинного законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 28 липня 2006 року між

АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі

91 477,33 доларів США із сплатою 14% річних на строк до 28 липня

2017 року.

06 березня 2009 року між цими ж сторонами укладені договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 28 липня 2006 року, якими змінено термін повернення кредиту до 28 липня 2021 року, змінено розмір ануїтетних платежів та розмір процентів за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 03 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідач передала в іпотеку банку належну їй нежитлову будівлю (приміщення магазину АДРЕСА_3 загальною площею 51,1 кв. м по АДРЕСА_1 у

м. Старокостянтинів Хмельницької області та нежитлову будівлю (приміщення магазину АДРЕСА_2 загальною площею 40, 5 кв. м, розташовану за тією ж адресою.

08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого

ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги до ОСОБА_4 за вказаними договорами.

Відповідно до наданого ПАТ «Дельта Банк» розрахунку, відповідач взятих на себе зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 09 липня 2015 року її заборгованість перед банком становила 3 998 247,42 грн, яка складається із: 1 975 686,03 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1 484 664,85 грн - заборгованість за відсотками; 503 678,79 грн - пеня; 13 163,84 - три відсотка від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту; 21 053,92 грн - 3% від простроченої суми за відсотками.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей

36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду та/або; виконавчого напису нотаріуса та/або; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктами 5.1. і 5.2. договору іпотеки визначено, що у разі настання обставин, зазначених у пункті 4.1. цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодаржателя. У цьому повідомленні іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог, що передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.

На підставі пункту 5.3. договору іпотеки у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абзац 2 частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку) право власності переходить до іпотекодержателя по закінченні тридцятиденного строку з моменту відправлення повідомлення (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»), про яке йдеться у пункті 5.1. цього договору.

Установивши, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, а рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року- без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта