Ухвала

29 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 739/1452/18

провадження № 61-47118ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Кузнєцова В. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новгород-Сіверський сирзавод» про стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Новгород-Сіверський сирзавод»невиплачену заробітну плату за роботу у вихідні та святкові дні (55 днів) за період з 01 травня 2010 року по 31 жовтня 2010 року у розмірі 6 828,80 грн, а також за роботу у нічний час (836 год) у розмірі 32 436,80 грн та за роботу надурочно (1 220 год) за період з 01 травня 2010 року по 31 грудня 2010 року у розмірі 18 934,40 грн, а всього 58 200,00 грн.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 вересня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за вказаним позовом на підставі пункту 2 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 вересня 2018 року змінено в частині мотивів відмови у відкритті провадження у справі. В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи ухвалу суду першої інстанції в частині мотивів відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, апеляційний суд виходив з того, що у вищезазначених позовних вимогах ОСОБА_1 співпадають сторони, предмет і підстави щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні, за роботу у нічний час та за роботу надурочно, що були заявлені ним у листопаді 2011 року. При цьому хронологічні періоди з 01 травня 2010 року по 31 жовтня 2010 року (робота у вихідні та святкові дні), з 01 травня 2010 року по 31 грудня 2010 року (робота у нічний та надурочний час), про які йдеться мова у позовній заяві ОСОБА_1 у даній справі, входять до хронологічного періоду з 29 квітня 2010 року по 04 січня 2011 року, який був предметом судового розгляду у справі № 2519/1091/2-266/2012 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новгород-Сіверський сирзавод» про стягнення заробітної плати за вихідні та святкові дні, за надурочні та нічні часи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за перший клас водія 25 відсотків та моральної шкоди. Таким чином, є таке, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Предметом позову у даній справі є стягнення невиплаченої заробітної плати.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 58 200,00 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року (1 762,00 грн х 100 = 176 200,00 грн), а тому справа є малозначною у силу закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

При цьому касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки зазначена касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому увідкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новгород-Сіверський сирзавод» про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Додані до скарги матеріали повернути заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. О. Кузнєцов