Справа №481/1368/17 18.07.2018
Провадження №22-ц/784/935/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 481/1368/17 Категорія 47
Провадження № 22-ц/784/935/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року, постановлене під головуванням судді Уманської О.В. в приміщенні суду о 14 год. 46 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування доходів від набуття земельної ділянки без достатньої правової підстави,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що вона є власником земельної ділянки площею 6,79 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Відповідно до усної домовленості, досягнутої між нею та ОСОБА_2 у березні 2014 року, вона передала йому у користування зазначену земельну ділянку, за що відповідач згідно розписки передав їй грошові кошти на загальну суму 42000 грн. Позивачка зазначала, що у липні 2016 року вона листом повідомила ОСОБА_2 про скасування дозволу на користування земельною ділянкою після чого він припинив її використання. В подальшому рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 з неї стягнуто безпідставно набуті грошові кошти в сумі 27000 грн. Також, позивачка зазначила, що між нею та відповідачем не було укладено договору оренди земельної ділянки. За такого, протягом 2014-2016 років останній отримував дохід від її використання безпідставно. Згідно спостережень у 2014 та в 2015 роках, ОСОБА_2 вирощував на її земельній ділянці соняшник, а в 2016 році - ячмінь. Враховуючи статистичну інформацію та площу земельної ділянки, розмір отриманого відповідачем доходу внаслідок використання земельної ділянки набутої без достатньої правової підстави, як зазначає ОСОБА_1, становить 164 341,73 грн. На підставі викладеного просила суд стягнути з ОСОБА_2 164 341, 73 грн. доходів, отриманих ним за період з березня 2014 року по липень 2016 року від використання безпідставно набутої земельної ділянки площею 6,79 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Крім того, 04 квітня 2018 року позивачкою подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку для подання позову, оскільки він пропущений з поважних причин.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування доходів від набуття земельної ділянки без достатньої правової підстави.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд повинен був захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦПК України діючої редакції, яка передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).

Рішення суду в повній мірі зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом було встановлено, що сторонами в березні 2014 року була досягнута усна домовленість щодо користування земельною ділянкою площею 6.79 га, що належить ОСОБА_1 та розташована на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, згідно якої позивач передала відповідачу у користування дану земельну ділянку за плату.

Відповідно до розписок від 02 березня 2014 року та 11 квітня 2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 42000 гривень за користування її земельною ділянкою.

29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась з листом до ОСОБА_2, в якому зазначила, що вона, отримавши від нього суму в розмірі 42000 гривень, зобовязується повернути йому 27000 гривень у вигляді поштового переказу, а земельну ділянку просила в подальшому не обробляти, так як вона бажає її передати іншій особі. Отримавши зазначеного листа, ОСОБА_2 більше не обробляв земельну ділянку, що належить ОСОБА_1

Також судом було встановлено, що договір користування земельною ділянкою в письмовій формі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладався, його умови (розмір орендної плати, строк, предмет оренди і т.д.) в жодних документах не зафіксовані.

Зазначені обставини були вже встановлені рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, яким позов було задоволено повністю, а дане рішення набрало законної сили 11 жовтня 2017 року.

За таких обставин суд дійшов висновку, що ні про яку самовільну обробку відповідачем ОСОБА_2 належної позивачу ОСОБА_1 земельної ділянки у 2014-2016 роках взагалі мова не може вестись, оскільки вимога звільнити земельні ділянки надійшла від позивача лише в 2016 році і відразу ж земельна ділянка була повернута. Матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що позивач отримувала від відповідача плату за користування земельною ділянкою протягом 2014-2016 років, крім того даний факт підтверджено і в ухвалі Апеляційного суду Миколаївської області від 11.10.2017 року по справі № 481/247/17.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі та враховуючи положення п. «ґ» ч.1 ст. 90, п. «ґ» ч.3 ст.152, п. «д» ч. 1 ст. 156, ст. 157 ЗК України, ч.3 ст.386,ч.1 ст.1214 ЦК України, п.2,3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам затвердженого постановою КМУ № 284 від 19.04.1993р., суд дійшов висновку, що з урахуванням встановлених судом правовідносин, які виникли між сторонами, позивачу підлягають відшкодуванню збитки, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Також суд виходив з того, що належним та допустимим доказом заподіяння власнику земельної ділянки збитків, та їх розміру може бути лише встановлений п.2 вказаного Порядку акт комісії (в даному випадку - акт комісії, створеної Новобузькою районною державною адміністрацією Миколаївської області, затверджений її головою), але такий акт комісії суду надано не було. До пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо вирощування відповідачем ОСОБА_2 на земельній ділянці позивача протягом 2014 та 2015 років насіння соняшнику, а у 2016 році ячменю, суд віднісся критично, оскільки вони є рідними синами позивача, а тому можуть бути зацікавлені у вирішені спору на користь їх матері.

Не погодився суд і з розрахунком доходів у позовній заяві, оскільки в ній позивач, визначаючи розмір з урахуванням найменування сільськогосподарських культур, врожайності та ціни помилково робить висновок про розмір прибутку, оскільки в цьому розрахунку відсутні дані про затрати на обробіток ґрунту, вартість насіння, добрив та іншу витрати повязанні з виконанням сільськогосподарських робіт по вирощуванню цих культур.

Суд також не прийняв до уваги копії річних декларацій про майновий стан і доходи (податкові декларації) за 2014, 2015 та 2016 роки ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1), оскільки будь-якого доказового значення вони не мають, та підтверджують лише те, що відповідач займався наданням послуг у рослинництві.

Таким чином, враховуючи, що позивачем ні на момент подання позовної заяви, ні під час судового розгляду, не було надано в межах заявлених позовних вимог належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а тому в позові необхідно відмовити.

Висновок суду про необхідність відмови у задоволенні вимог в межах заявлених в установленому законом порядку позовних вимог у даній справі відповідає законодавству, яке регулює спірні правовідносини. Проте підстави, викладені в рішенні суду на обґрунтування такого висновку, не в повній мірі відповідають встановленим обставинам по справі та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Так, суд згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернулася до суду, вона просила стягнути з відповідача доходи, отримані ним в період з березня 2014р. по липень 2016 року від безпідставно набутої земельної ділянки площею 6,79га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі 164341 грн.73 коп., посилаючись як на правову підставу для цього на ст. 1214 ЦК України.

Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вона просить суд застосувати до відповідача).

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Саме про таке розуміння визначення порушення прав особи йдеться в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017р. у справі № 6-951цс16. І тільки у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ч.2 ст.5 ЦПК України).

Позивачем було обрано спосіб захисту права, який передбачено ст. 16 ЦК України.

Проте, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем в установленому законом порядку вимог та на підставі наданих нею доказів, слід дійти висновку про їх необґрунтованість, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, які існують на час розгляду справи судом.

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як уже зазначалося, позивач просила стягнути з відповідача саме доходи, отримані ним в період з березня 2014р. по липень 2016 року від безпідставно набутої земельної ділянки площею 6,79га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі 164341 грн.73 коп., посилаючись як на правову підставу для цього на ст. 1214 ЦК України.

Як встановлено матеріалами справи, в березні 2014 року на підставі усної домовленості сторін щодо користування земельною ділянкою площею 6.79 га, що належить ОСОБА_1 та розташована на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, позивач передала відповідачу дану земельну ділянку для використання без укладання в установленому ст. ст.638, 640, 792 ЦК України, ст. ст. 6, 14 Закону України «Про оренду землі» договору оренди даної земельної ділянки. За таких обставин договір оренди землі між сторонами є неукладеним та не породжує жодних правових наслідків, які передбачені саме договором оренди землі.

Відповідно до розписок від 02 березня 2014 року та 11 квітня 2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 42000 гривень за користування її земельною ділянкою.

29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась з листом до ОСОБА_2, в якому зазначила, що вона, отримавши від нього суму в розмірі 42000 гривень, зобовязується повернути йому 27000 гривень у вигляді поштового переказу, а земельну ділянку просила в подальшому не обробляти, так як вона бажає її передати іншій особі. Отримавши зазначеного листа, ОСОБА_2 більше не обробляв земельну ділянку, що належить ОСОБА_1

Дані обставини встановлені рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року та ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2017 року та в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі сторони, щодо яких встановлено ці обставини.

Приймаючи рішення по справі, суд не в повній мірі врахував те, що загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи(потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як убачається з матерiалiв справи, і це не заперечується сторонами, вони досягли згоди щодо користування відповідачем земельною ділянкою позивача на платній основі. Згідно усної домовленості між сторонами і це підтверджується текстом розписок від березня 2014 року та 11 квітня 2016 року сторони вважали, що між ними виникли правовідносини з оренди земельної ділянки. Однак в установленому законом порядку в письмовій формі даний договір ними укладено не було.

Тобто, між сторонами виникла певна угода, направлена на використання землі на умовах оренди, однак вона не була оформлена належним чином з юридичної точки зору. На виконання даної угоди позивач передала відповідачу земельну ділянку, а відповідач сплатив їй 42000 грн.

Зазначені вище обставини і були правовою підставою для набуття відповідачем у користування земельної ділянки позивача. Однак, в подальшому сторонами так і не було укладено договір оренди землі. Навпаки позивач предявила вимогу про повернення їй земельної ділянки, а вона зобовязалася повернути відповідачу частину отриманих нею коштів за користування земельною ділянкою, що відповідач і зробив.

За таких обставин майно не може вважатися набутим чи збереженим відповідачем без достатніх правових підстав, оскільки це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин з певними цивільними правами та обовязками.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1214 ЦК України, на яку посилалася позивач, як на підставу позовних вимог.

За таких обставин заявлені позивачем в установленому законом порядку у даній справі позовні вимоги про стягнення саме доходів, отриманих відповідачем в період з березня 2014р. по липень 2016 року від безпідставно набутої земельної ділянки площею 6,79га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі 164341 грн.73 коп. на підставі на ст. 1214 ЦК України є безпідставними.

В даному випадку за використання земельної ділянки без укладання належним чином оформленого договору оренди землі позивач мала право на відшкодування збитків на підставі ст. 156, 157 ЗК України та ст.1166 ЦК України, проте з такими вимогами вона до суду не зверталася.

Проаналізувавши зміст позовної заяви, з якою позивач звернулася до суду, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що вона з вимогами про відшкодування збитків чи про відшкодування доходів, які вона не отримала за час тимчасового невикористання земельної ділянки, до суду не зверталася.

За таких обставин у суду не було правових підстав давати аналіз як обґрунтованості її вимог щодо стягнення збитків, так і доказам, наданим на їх підтвердження. Тому висновки суду стосовно цих обставин підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення. Проте, з урахуванням викладеного вище, це не вплинуло на правильність висновку суду про необхідність відмови у задоволенні позову в межах заявлених позовних вимог, а тому ці обставини не є підставою для скасування рішення суду.

Тобто, суд, не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, відмовив у задоволенні позовних вимог до відповідача не з підстав, зазначених вище в тесті постанови апеляційного суду, а з підстав необґрунтованості позовних вимог про відшкодування збитків, які позивачем заявлені у даній справі не були, тому рішення суду слід змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог і вважати підставою відмови в позові зазначені в тексті постанови висновки суду апеляційної інстанції про необґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача доходів отриманих ним від використання земельної ділянки позивача протягом 2014-2016 років на підставі ст. 1214 ЦК України.

При прийнятті остаточного рішення колегія суддів враховує також те, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року та ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2017 року встановлено, що набуття саме позивачкою грошових коштів у розмірі 27000 грн. після повернення їй земельної ділянки відповідачем відбулося без достатньої правової підстави. Крім того, згідно ч.4 ст.82 ЦПК України саме обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а не правові висновки, зроблені в такому рішенні. Тому колегія враховує тільки обставини, які встановлені рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року та ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2017 року, а не правові висновки стосовно цих обставин.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування доходів від набуття земельної ділянки без достатньої правової підстави.

Постанова набирає законної сили негайно після її прийняття його, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного її тексту з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 20 липня 2018 року