Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 756/4453/15-ц

провадження № 61-14162св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року у складі судді Яценко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 22 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувалась продати та передати позивачу, а остання зобов'язувалась купити та прийняти від відповідача квартиру АДРЕСА_1 до 31 березня 2015 року та укласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири протягом цього ж строку на умовах, передбачених даним договором.

Пунктом 5 вказаного договору визначено, що продаж квартири буде вчинено за 208 000,00 грн з урахуванням суми забезпечення виконання зобов'язання, переданої за даним договором. Суму продажу квартири позивач зобов'язана сплатити відповідачу в повному обсязі до укладення договору купівлі-продажу, або в день укладання договору купівлі-продажу квартири.

Згідно з пунктом 10 попереднього договору на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання позивачем було сплачено ОСОБА_2 суму забезпечення виконання зобов'язання в розмірі 40 000,00 грн. Зазначена сума отримана відповідачем від позивача до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 ухилилась від укладання договору, 31 березня 2015 року вона надіслала їй письмову заяву з пропозицією про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Проте відповідач відмовилась укладати договір купівлі-продажу, мотивуючи це тим, що спірну квартиру вона отримала від батька у спадщину та передумала продавати.

У зв'язку із вищевикладеним та, посилаючись на пункт 13 попереднього договору, а також на те, що ОСОБА_3 надав свою письмову згоду на укладення попереднього договору, з урахуванням уточнень ОСОБА_1 просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь суму забезпечувального платежу в розмірі 40 000,00 грн, штраф за невиконання умов попереднього договору у розмірі 40 000,00 грн, три відсотки річних в розмірі 1 026,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 7 656,13 грн та на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму забезпечувального платежу в розмірі 40 000,00 грн, штраф за невиконання договору в розмірі 40 000,00 грн, 1 026,00 грн - 3 % річних, 7 656,13 грн інфляційні втрати та судовий збір в розмірі 1 008,62 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 умови попереднього договору не виконала, договір купівлі-продажу не уклала, квартиру позивачу не передала, а тому повинна повернути сплачений позивачем аванс у розмірі 40 000,00 грн, штраф у розмірі 100 % від суми забезпечення виконання зобов'язання, передбачений пунктом 13 попереднього договору, а також три відсотки річних та інфляційні збитки (стаття 625 ЦК України).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, визнав їх законним та обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам у справі.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2014 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що попередній договір від 22 грудня 2014 року припинив свою дію, оскільки обидві сторони не вчинили дій щодо укладення договору купівлі-продажу, а тому суди безпідставно стягнули з відповідачів штрафні санкції. Зазначає, що договір купівлі-продажу належної їй на праві приватної власності квартири не було укладено саме з вини ОСОБА_2, а тому сума у розмірі 40 000,00 грн сплачена ОСОБА_1 як забезпечувальне зобов'язання відповідно до пункту 14 попереднього договору залишається у ОСОБА_2

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 22 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувалась продати та передати позивачу, а остання зобов'язувалась купити та прийняти від відповідача квартиру АДРЕСА_1 до 31 березня 2015 року та укласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири протягом цього ж строку на умовах, передбачених даним договором.

Пунктом 5 вказаного договору визначено, що продаж квартири буде вчинено за 208 000,00 грн з урахуванням суми забезпечення виконання зобов'язання, переданої за даним договором. Суму продажу квартири позивач зобов'язана сплатити відповідачу в повному обсязі до укладення договору купівлі-продажу, або в день укладання договору купівлі-продажу квартири.

Згідно з пунктом 10 попереднього договору на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання позивачем було сплачено ОСОБА_2 суму забезпечення виконання зобов'язання в розмірі 40 000,00 грн. Зазначена сума отримана відповідачем від позивача до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Пунктом 13 договору визначено, що якщо договір купівлі-продажу не буде укладено протягом строку, встановленим в пункті 1 договору, з вини ОСОБА_2, то остання зобов'язана протягом трьох календарних днів з дня настання зазначеного строку повернути позивачу суму забезпечення виконання зобов'язання, отриману за даним договором та сплатити позивачу штраф в розмірі 100% від суми забезпечення виконання зобов'язання, що була отримана відповідачем ОСОБА_2 за даним договором.

Суди встановили, що 31 березня 2015 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 пропозицію укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 згідно з умовами попереднього договору, укладеного між сторонами 22 грудня 2014 року. Однак ОСОБА_2 від укладання договору купівлі купівлі-продажу ухилилась, кошти сплачені як забезпечення виконання зобов'язання у розмірі 40 000,00 грн добровільно не повернула.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між сторонами у справі укладено не було, дійшли обґрунтованого висновку, що передані ОСОБА_2 кошти у розмірі 40 000,00 грн є авансом, тому підлягають поверненню.

Вказаний висновок судів узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А тому, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф в сумі 40 000 грн відповідно до пункту 13 попереднього договору та 3 % річних в розмірі 1 026,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 656,13 грн.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило