Справа № 462/2545/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2018 року Залізничний районний суд міста Львові у складі :

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Рущак Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України та Залізничного відділу державної виконавчої служби м.Львів ГТУЮ у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач в травні 2018р. звернувся з позовом в суд про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 30000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, щоухвалою Залізничного районного суду м.Львовам від 12.12.2016р. у справі за його скаргою про визнання дій Залізничного ВДВС ЛМУЮ неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, визнано неправомірними дії головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо відмови у прийнятті до виконання виконавчих листів у справі №462/6599/15-ц та зобовязано головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження за виконавчими листами у справі №462/6599/15-ц за заявами стягувача ОСОБА_1 09.03.2017р. апеляційним судом Львівської області винесено ухвалу про визнання апеляційної скарги неподаною та повернення її апелянту. З 09.03.2017р. ухвала суду від 12.12.2016р. набрала законої сили. В даному випадку неправомірні дії Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області доведені та визнані ухвалою суду від 12.12.2016р., тобто дані обставини не потребують додаткового доказування. Вважає, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у нервових стресах, переживаннях, дратівливості, слабості, головних болях, порушеннях режиму сну. За наведеного, йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 30000 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, але подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України та заяву, в якихпозов підтримує у повному обсязі, просить такий задовольнити та розглядати справу без його участі, що суд вважає за можливе.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України подав до суду відзив, в якому просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області в судове засідання не зявився, хоча належно повідомлявся про час та місце розгляду справи, і суд вважає за можливе розглянути справу без його участі.

Розглянувши матеріали справи, оглянувши цивільну справу №462/6955/15-ц, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Частиною 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львовам від 12.12.2016р. скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо відмови у прийнятті до виконання виконавчих листів у справі №462/6599/15-ц та зобовязано головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження за виконавчими листами у справі №462/6599/15-ц за заявами стягувача ОСОБА_1.

Як вбачається з даної ухвали, судом встановлено наступні обставини: що повідомленням головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 серії ВП №52838763 від 08 листопада 2016 року повернуто виконавчий лист №462/6599/15-ц від 31 жовтня 2016 року стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання у звязку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим у відповідності до п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Також, повідомленням головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 серії ВП №52838691 від 08 листопада 2016 року повернуто виконавчий лист №462/6599/15-ц від 31 жовтня 2016 року стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання у звязку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим у відповідності до п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». На підставі наведеного, державним виконавцем, не було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчих документів Залізничного районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року, державним виконавцем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо здійснення будь-яких попереджень стягувача про повернення йому виконавчих документів, не складено жодних актів у відповідності до ч. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та не обґрунтовано у чому полягає обовязковість внесення авансового внеску стягувачем ОСОБА_1 Відтак, державним виконавцем Пазиняк Г.Я. в порушення зазначених вимог закону, не вжито усіх заходів щодо виконання рішення суду, неупередженого, своєчасного виконання виконавчих дій, формально, без належних на те підстав повернуто виконавчі листи Залізничного районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року стягувачу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.03.2017р. апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто апелянту. 09.03.2017р. ухвала суду від 12.12.2016р. набрала законої сили.

Згідно довідки Комунальної 3-ої міської поліклініки м.Львова від 07.09.2016р. ОСОБА_1 з 03.08.2016р. по 07.09.2016р. дійсно знаходився на амбулаторному лікуванні в Комунальній 3-ій міській поліклініці м.Львова.

Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У п.10-1 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність" . Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до повноважень органів Державної казначейської служби України, визначених ст. 43 Бюджетного кодексу України, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду ( підпункт 5 пункту 4 цього Положення ).

У відповідності до п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем не представлено належних доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди в сумі 30000 грн., з врахуванням обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач, внаслідок неправомірних дій Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області, та виходячи з вимог розумності і справедливості, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач в рахунок відшкодування моральної шкоди надто велика та підлягає зменшенню, а тому необхідно стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 3000 грн. моральної шкоди.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 89, 264-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текс рішення складено 25.07.2018р.

Суддя: