АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4562/18 Справа № 202/1137/18 Головуючий у 1 й інстанції - Волошин Є. В. Доповідач - Городнича В.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3, в подружжя народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З грудня 2017 року сторони почали проживати окремо. Дитина проживає разом з матір'ю, відповідач не приймає участі у вихованні сина та добровільної матеріальної допомоги на його утримання не надає.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також, аліменти на утримання позивача у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно протягом трьох років після розірвання шлюбу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково та ухвалено:

- стягувати з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 07 березня 2018 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та стягнуто в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в цій частині та постановити нове, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно протягом трьох років після розірвання шлюбу.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на неповне з'ясування обставин справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення суду.

ОСОБА_3 своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористався.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно ч. 3 ст. 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня може здійснюватися без конкурсу тільки у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Тож, до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження та переглядати рішення судів перших інстанцій.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, щосторони з 25 грудня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6, виданого 25 грудня 2015 року Індустріальним ВДРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції.

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7, виданого 23 серпня 2016 року Індустріальним районним у м.Дніпропетровську ВДРАЦС головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

З грудня 2017 року сторони проживають окремо.

При цьому, дитина залишилась проживати разом із ОСОБА_2

Відповідно до ст. 76 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п'ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років.

Якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання, суд першої інстанції виходив із того, що станом на момент розгляду справи, шлюб між сторонами не розірвано, а тому підстави для застосування положень ст. 76 СК України відсутні, а самі вимоги ОСОБА_2 є передчасними.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано того, що одночасно з позовом про стягнення аліментів ОСОБА_2 подала позов про розірвання шлюбу, на даний момент судом надано строк на примирення і момент остаточного ухвалення рішення щодо розірвання шлюбу є формальністю та не позбавляє позивача права на отримання аліментів на своє утримання.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки сімейним законодавством України передбачено стягнення аліментів на утримання дружини після розірвання шлюбу, а не з моменту подачі позову.

Щодо посилань апелянта на положення ст. 76 СК України, зокрема, на те, що право дружини на утримання виникає як до розірвання шлюбу, так і після.

Такі доводи апелянта, також, відхиляються колегією суддів, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права, так як положення ст. 76 СК України чітко передбачають право утримання саме після розірвання шлюбу протягом трьох років з моменту розірвання такого шлюбу і лише встановлюють, що ані дружина, ані чоловік не позбавляються права на утримання в подальшому, яке виникло за час шлюбу, але таке право виникає після його розірвання.

Також, не можуть бути прийняті до уваги посилання ОСОБА_2 на положення ст. 84 СК України, яка передбачає утримання дружини, яка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки позовні вимоги про стягнення аліментів було висунуто позивачем саме на підставі ст. 76 СК України із зазначенням "протягом трьох років з моменту розірвання шлюбу", а не "до досягнення дитиною трирічного віку" у відповідності до ст. 84 СК України.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова