Справа №490/8138/17 23.05.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 490/8138/17
Номер провадження 22-ц/784/969/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова
Іменем України

23 липня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні цього ж суду 26 березня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 та має військове звання майор.
Наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України за №32 від 03 березня 2016 року ОСОБА_1 звільнено у запас за пп.б п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я) та направлено для зарахування на військовий облік до Заводського РВК міста Миколаєва.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26 квітня 2016 року за №105 позивача виключено із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення з 26 квітня 2016 року.
Одночасно з виключенням із списків особового складу частини, з позивачем проведено остаточний розрахунок, проте питання щодо виплати грошової компенсації замість належного речового майна, що підлягало видачі, вказаним наказом не віршувалось.
Згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , загальний розмір грошової компенсації складає 38 250 грн. 48 коп.
Позивач неодноразово звертався до керівництва військової частини з приводу виплати йому грошової компенсації, але кожного разу отримував відмову у зв`язку із відсутністю коштів.
Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_1 просив суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на свою користь 38 250 грн. 48 коп. грошової компенсації за неотримане речове майно.
Представник відповідача надав до суду заперечення, в яких просив у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначав, що командуванням військової частини були здійснені всі дії в межах його компетенції для забезпечення виплати позивачу коштів за неотримане речове майно, проте у зв`язку із відсутністю відповідних коштів військова частина позбавлена можливості виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 .

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно за час проходження військової служби в сумі 38 250 грн. 48 коп.
В апеляційній скарзі представник Військової частини НОМЕР_1 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач мав право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до вимог ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року (далі Порядок).
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до п.8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України №2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається та районним судом встановлено, що згідно запису у військовому квитку Серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України за №32 від 03 березня 2016 року звільнено у запас за п.п.б п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я) з 26 квітня 2016 року (а.с.5-6).
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №105 від 26 квітня 2016 року, майора ОСОБА_1 , офіцера навчальної частини, з 26 квітня 2016 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.27).
Згідно довідки №1 від 02 серпня 2017 року про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 - загальний розмір грошової компенсації належної йому до виплати складає 38 250 грн. 48 коп. (а.с.8).
Разом з тим, виплату грошової компенсації за неотримане речове майно на час звільнення позивача проведено не було.
Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши факт наявності порушеного права позивача з боку відповідача щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно, вірно виходив з того, що належним способом відновлення порушеного права позивача буде стягнення з військової частини на користь ОСОБА_1 грошової компенсації.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Систему соціального та правового захисту військовослужбовців, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (з наступними змінами та доповненнями).
Положеннями ст.2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно ст.9-1 Закону України Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку).

Згідно п.5 Порядку, довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони станом на 01 січня поточного року, та оформляється згідно з відповідним додатком.
Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого 10 грудня 2008 року Указом Президента України №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності та норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову на підставі ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.3 Порядку, в яких чітко передбачено право військовослужбовця на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у разі його звільнення з військової служби.
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо неможливості виплати позивачу грошової компенсації у зв`язку з відсутністю цільових коштів, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішеннях Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 та від 23 березня 2002 року № 5-рп/2002 суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Таким чином, відповідач допустив порушення чинного законодавства, чим обмежив законне право позивача на своєчасне та повне одержання грошової компенсації за неотримане речове майно, що потребує його захисту в судовому порядку.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті грошової компенсації за належне, але неотримане речове майно на суму 38 250 грн 48 коп. діяв неправомірно, не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.
Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення
складено 25липня 2018 року