Справа № 310/2647/17
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого: судді - Черткової Н.І.,

за участю секретаря судового засідання - Димової Л.В.,

представника позивача - ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченка В.В., третя особа: Бердянська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі- продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченка В.В., третя особа: Бердянська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі- продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступне. Позивач вказав, що домоволодіння АДРЕСА_1 раніше належало на приві приватної власності ОСОБА_6, який помер у м. Бердянську ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті спадщину за законом прийняли діти: позивач та син померлого, рідний брат позивача, ОСОБА_7 Свідоцтво про праву на спадщину ними було отримано 13 лютого 1987 року, згідно якого кожен придбав право власності по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 та здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно в комунальному підприємстві з технічної інвентаризації м. Бердянська. На час отримання свідоцтва про право на спадщину позивач мала прізвище «ОСОБА_3», а 29 червня 1988 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 і прізвище «ОСОБА_3» змінила на «ОСОБА_3». З причин того, що сім»я позивача проживала в маленькій однокімнатній квартирі по АДРЕСА_2 вони з братом у 2000 році прийняли рішення постійно проживати у спадковому будинку по АДРЕСА_1. Брат з народження проживав і був зареєстрований у батьківському будинку, а позивач з часу смерті батька став постійно проживати з братом по АДРЕСА_1, будучи зареєстрованою в однокімнатній квартирі за вищевказанною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер у м. Бердянську та на час смерті він не перебував у шлюбі, але мав повнолітніх дітей, які на той час проживали в Російській Федерації, але ні місце їх проживання, ні місце реєстрації позивачу не було відоме, як на час смерті ОСОБА_7, так і на теперішній час. Позивач вказав, що не зважаючи на те, що вона на час смерті її брата постійно проживала з ОСОБА_7 за однією адресою, але не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки, брат мав спадкоємців першої черги.

Після смерті ОСОБА_7 ніхто зі спадкоємців першої черги не звернувся з заявою про прийняття спадщини, чи відмову від неї і ніхто навіть не цікавився спадщиною померлого ОСОБА_7

ОСОБА_3 зазначила, що вона, як рідна сестра померлого, як особа, яка постійно проживала зі спадкодавцем за однією адресою на день його смерті є такою, що спадщину прийняла і претендує на спадщину по закону після смерті брата.

ОСОБА_7 заповіту не залишив. Спадковим майном ОСОБА_7 є 1/2 частка домоволодіння АДРЕСА_1. Інше спадкове майно відсутнє.

Позивач вказав, що з поважних сімейних обставин вона вимушена була на тривалий строк виїхати на тимчасове проживання і на роботу до Російської Федерації, прохавши сусідів приглянути за будинком. Приїжджаючи додому, позивачем здійснювалися ремонтні роботи та благоустрій вказаного будинку нерухомості.

На початку січня 2014 року позивачу стало відомо від сусідів, що в належний їй житловий будинок вселилася сім»я та проживає в ньому, але ні вона, ні ОСОБА_7 за своє життя нікому не продавали, не дарували і ніяким іншим способом не відчужували житловий будинок. Зі слів осіб, які вселилися в будинок, вони його придбали в січні 2014 року у продавця ОСОБА_4, жителя м. Дніпра, якого знайшли за об»явою в газеті, а договір купівлі-продажу оформляли у приватного нотаріуса м. Бердянська Романченко В.В., але копію договору купівлі-продажу їй не показали та не надали для ознайомлення, .Адресу проживання та реєстрації ОСОБА_4 не повідомили, які умови укладеної угоди.

Позивач зазначив, що ОСОБА_4 отримав у власність належний позивачу житловий будинок на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.04.2010 року по справі № 2-782/10 та визнав за собою право власності на їх житловий будинок, який розташований у м. Бердянську.

Голова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на запит повідомив, що за 2010 рік цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 відсутня, а надати копію рішення від 27.04.2010 р. суд не може, так як це є справа за позовом ПП «Реарді» про визнання договору недійсним в якій ОСОБА_3 і ОСОБА_7 не є стороною по справі.

15.07.2014 року позивач звернулася з заявою до керівництва Бердянського МВ УМВС України в Запорізькій області про скоєння злочинних дій ОСОБА_4 по заволодінню домоволодінням АДРЕСА_1 для подальшого визнання недійсним договору купівлі-продажу, була відкрита кримінальна справа.

В ході досудового рослідування було встановлено адресу місця проживання та реєстрації ОСОБА_4, встановлено, що договір купівлі-продажу вчинено у м. Бердянську 24 січня 2014 року, встановлено прізвище, ім»я та по батькові покупця домоволодіння ОСОБА_1, встановлено, що правовою підставою набуття ОСОБА_4 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, справа № 2-782/10, встановлено, що державна реєстрація права власності ОСОБА_4 внесена до Державного реєстру прав на нерухоме майно- 15.01.2014 року.

Окрім того, після нотаріального посвідчення 24.01.2014року договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, приватним нотаріусом Романченком В.В. була здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно.

Позивач вказав, що всі дії, вчинені ОСОБА_4 при отриманні права власності на домоволодіння є незаконними, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3. ОСОБА_7 не існує в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, тому надане ОСОБА_4 рішення суду є нікчемним, а укладений договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону та являється недійсним.

Оскільки у ОСОБА_4 були відсутні правові підстави набуття права власності на домоволодіння АДРЕСА_1, тобто, він не був власником домоволодіння, то вважається особою, яка не мала права здійснювати відчудження нерухомості.

Але ОСОБА_4, шахрайськими діями з метою незаконного отримання матеріальної вигоди, шляхом обману покупця ОСОБА_1 про те, що він є власником домоволодіння та при неуважності приватного нотаріуса Романченко В.В. продав домоволодіння АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_1 за 72000 грн.

Оскільки, відсутнє рішення суду, яке стало підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на домоволодіння АДРЕСА_1, то підлягає скасуванню і запис про право власності 4271969 від 15.01.2014року.

Окрім того, ОСОБА_4 шляхом обману покупця ОСОБА_1 щодо предмету договору, уклав договір купівлі-продажу.

Представником відповідача - ОСОБА_2 в ході судового розгляду заявлялися численні клопотання про витребування доказів, які були задоволені судом.

31.01.2018 року до суду надійшло письмове клопотання представника відповідача - ОСОБА_2 , одним із пунктів якого було зупинення розгляду даної цивільної справи до набрання законної сили вироком суду відносно відповідача - ОСОБА_4, в клопотанні зазначалось, що розглянути його за наслідками дослідження доказів в справі.

Після дослідження доказів по справі, на стадії розв»язання клопотання, це клопотання представником відповідача вже не заявлялося і як слід судом не розглянуто.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і надав судові пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві.

Відповідач - ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і вважали, що немає законних підстав для задоволення позову .

Відповідач - ОСОБА_4 повідомлявся судом в передбаченому законом порядку для осіб, місце фактичного проживання яких невідомо, тому є належним чином повідомленим про дату та місце судового розгляду.

Відповідач - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Романченко В.В. в судове засідання не з»явився, надав судові заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав, що він є не належним відповідачем у справі.

Представник третьої особи - Бердянської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, надав судові письмову заяву про розгляд справи у його відсутність.

Суд, заслухав сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 166 ОСОБА_1 набула у власність, а ОСОБА_4 продав та передав їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В цей же день за ОСОБА_1 приватним нотаріусом Романченко В.В. було зареєстровано право власності на цей будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2014 року.

Відповідно до п.2 вищезазначеного договору зазначено, що вказаний житловий будинок належить продавцю - ОСОБА_4 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, справа № 2-782/10.

Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, яке міститься в матеріалах справи, ОСОБА_4 звернувся до суду 27.04.2010 року з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права приватної власності на нерухоме майно і 27.04.2010 року, тобто , в цей же день було ухвалено рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 і на підставі цього рішення за ним було зареєстровано право власності - 15.01.2014 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.2007 року, виданого Бердянською державною нотаріальною конторою право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належало позивачу ОСОБА_3 та її брату ОСОБА_7 в рівних частках по ? частці кожному на праві спільної часткової власності.

Зміна прізвища позивача - ОСОБА_3 на ОСОБА_3 підтверджена відповідною довідкою Бердянського відділу РАЦС, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.09.2007 року право власності за цими особами на спірний будинок було зареєстровано 06.09.2007 року.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до відповіді від 25.09.2018 року Бердянської державної нотаріальної контори та даних інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 25.09.2018 року спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилася, ніхто із заявами про прийняття спадщини після його смерті не звертався.

Позов про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.01.2014 року недійсним заявлений з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 216 , 229 ЦК України, а саме, що ОСОБА_4 шахрайським шляхом, не маючи законного права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, використавши підроблене рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року продав вищезазначений будинок ОСОБА_1, яка не знала про відсутність у нього законних прав розпоряджатися чужим майном.

ОСОБА_3 є належним позивачем в даному спорі, оскільки відноситься як співвласник будинку до кола осіб, права, яких порушені укладанням договору купівлі-продажу від 27.01.2014 року.

Як роз»яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вчиненням правочину - договору купівлі-продажу будинку від 24.01.2014 року порушені права - ОСОБА_3, як співвласника будинку.

Суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України для звернення особи до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач звернулася до суду - 11.05.2017 року, на початку січня 2014 року ОСОБА_13 тільки дізналася, що в будинок, який належить їй та її покійному брату вселилися якісь сторонні особи.

Про особу, яка безпосередньо порушила її права, їй достоменно стало відомо після отримання офіційних відповідей із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2014 року та від 29.05.2014 року, що рішення суду на підставі якого було укладена угода не ухвалювалось судом, тобто, позивач звернулася до суду в межах трирічного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України - 11.05.2017 року.

Згідно відповіді від 29.05.2014 року за № 3882/14 за підписом голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зазначено, згідно з реєстраційними даними за 2010 рік, цивільна справа за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7 відсутня.

Під цим номером зареєстрована зовсім інша цивільна справа за позовом ОСОБА_14 до ПП « Реарді».

Аналогічні дані має відповідь за підписом голови Бубушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2014 року, вихідний номер 3901/14.

Згдно відповіді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2014 року за підписом голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за № 5590/14-01-27, надісланої на адвокатський запит повідомлено, що за № 2-782/10 значиться інша справа, згідно з даними 2010 року позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_15 не зареєстрована.

Крім, того в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року зазначено, що відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні позов визнав, чого взагалі не могло бути, оскільки, ОСОБА_15 помер ще в 2004 році, це в черговий раз підтверджує , що рішення не ухвалювалось судом.

15.07.2014 року ОСОБА_3 звернулася до начальника Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області з заявою про скоєний злочин, саме про те, що ОСОБА_4 і інші особи шахрайським шляхом заволоділи її майном і майном її покійного брата - домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1, в подальшому ОСОБА_4 продав будинок - ОСОБА_1

17.07.2014 року на підставі заяви - ОСОБА_3 до ЄРДР були внесені дані про порушення кримінального провадження за ст. 190 ч.1 КК України.

У відповіді Бердянського відділу поліції в Запорізькій області від 10.10.2017 року за № 3330/50/2-2017 року зазначено, що в провадженні слідчого відділення Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження № 0003216 від 17.07.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.190 КК України. На даний час досудове розслідування по вказаному провадженню триває. В ході слідства місцезнаходження ОСОБА_4 не встановлено.

В ході судового розгляду з»ясовано, що Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 27.10.2010 року не ухвалювалось рішення про визнання за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів».

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом».

Встановлено, що у ОСОБА_4 була відсутня законна підстава набуття права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 і як слід, відсутнє право володіння, користування та розпорядження цим майном.

Тобто, на момент укладання договору купівлі продажу вищезазначеного будинку від 24.01.2014 року його власниками залишалися - ОСОБА_3 та ОСОБА_15

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 зазначено: судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину».

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 24.01.2014 року житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

По-перше, зміст правочину суперечить вимогам закону.

Так згідно п.1.2 вищезазначеного договору вказано, будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2010 року.

Законна підстава набуття права власності ОСОБА_4 відсутня, тобто рішення суду не ухвалювалось, що свідчить про відсутність правової підстави, передбаченої ст. 328 ЦК України, для набуття ОСОБА_4 права власності на будинок, тобто зміст правочину суперечить вимогам закону.

Також оспорюваний правочин не відповідає ст. 317 ЦК України, що тільки власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Тому право розпорядження майном, а саме будинком АДРЕСА_1 на момент укладання спірного правочину належало його власникам - ОСОБА_3 та ОСОБА_15, волевиявлення дійсних власників майна на укладання угоди купівлі-продажу відсутнє.

Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу від 24.01.2014 року недійсним є законними і обгрунтованими.

Похідними від цих вимог - є вимоги про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_1, тому вони також підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 2 частини другої цього Закону державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ст. 11 Закону , державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об»єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст.ст. 26, 27 Закону державна реєстрація проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, зазначеним Законом передбачено скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно і таке рішення приймається відповідним органом державної влади на підставі рішення суду. За роз»ясненнями, що викладені у п.п. 8, 10 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року» Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочині недійсними» відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише одно щодо дій (бездіяльності) органів, що здійснюють таку реєстрацію. Рішення суду про задоволення позову про недійсність правочину є підставою для скасування попередньої реєстрації. Законних підстав для задоволення вимог про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_4 в ході судового розгляду не встановлено. Позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволенню не підлягать , виходячи із наступного.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

На відміну від норм ч.1 ст.216 ЦК України норми глави 29 ЦК України є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися, саме власником майна.

Відповідно до ст.387 ЦК України саме власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Верховним Судом України по справі № 6-327цс15 від 23.12.2015 р. вказано на те, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Дійсно, судом встановлено, що на час подачі позову, ОСОБА_3 є власником ? частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником 1/2 частини є іі рідний брат - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Встановлено, що після його смерті спадкова справа не заводилася, з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався.

ОСОБА_3 має право витребувати у ОСОБА_1 ? частину житлового будинку відповідно до вимог ч.1 ст. 388 ЦК України, але, оскільки, житловий будинок є цілим домоволодінням, частки співвласників не виділялися в натурі, тому витребувати ? частину домоволодіння на теперешній час є неможливим, тому в задоволенні позову в цій частині, слід відмовити. Не надано позивачем переконливих доказів в обгрунтування і позовних вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 на день його смерті з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 та встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті її брата - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Згідно вимог ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують права на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі вітсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмова від її прийняття.

Згідно ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, та і збоку матері.

Згідно вимог п.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленного ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно п.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриггя спадщини є день смерті особи, або день оголошення її померлою.

На підтвердження факту постійного проживаня ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на час відкриття спадщини позивачем надані докази - показання декілька свідків - ОСОБА_9, ОСОБА_16, ОСОБА_17, одним із свідків була ОСОБА_18, яка є родичкою позивача, тому суд критично оцінює її показання.

Свідки, опитані в ході судового розгляду за клопотанням відповідача - ОСОБА_19, ОСОБА_20, показали судові, що ОСОБА_3 постійно ніколи не проживала з братом, тільки приходила та допомогала йому по господарству.

Суд взяв до уваги показання цих свідків, оскільки вони узгоджуються з письмовими доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Ритуал» Бердянської міської ради» від 28.02.2018 року ОСОБА_7 був похований на кладовищі № 2 м. Бердянська 06.08.2004 року в секторі НОМЕР_2 за рахунок коштів місцевого бюджету.

Суду також надані численні письмові докази новим власником ОСОБА_1 - довідки комунальних служб про наявність заборгованості по сплаті комунальних служб в будинку АДРЕСА_1, що спростовують проживання ОСОБА_3 за цією адресою, як на час смерті брата, так і після його смерті, відсутні її дії, які б свідчили, що вона фактично прийняла спадщину після смерті брата - заборгованість не сплачена, в будинку було відсутнє водопостачання, водовідведення, не було приєднання до централізованих мереж каналізацї.

Представник позивача під час судового розгляду не заперечувала той факт, що дійсно, на момент смерті брата ОСОБА_3 не проживала з ним, оскільки тимчасово виїхала до Россії допомогти доньці няньчити онуків.

Позовні вимоги про визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті брата задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Оскільки суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті, тому і в задоволенні вимог про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченка В.В., третя особа: Бердянська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі- продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння, задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 24 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Романченком В.В. за реєстровим № 166.

Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 24.01.2014 року, реєстраційний номер нерухмого майна 04, номер запису про реєстрацію права власності 16692928.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 426,66 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 426,66 грн.

Стягнути з Романченка Віталя Володимировича на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 426,66 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 ЦПК України рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідачі: ОСОБА_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

ОСОБА_4, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4.

Приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченка В.В., АДРЕСА_5.

Третя особа: Бердянська міська державна нотаріальна контора, вул. Грецька, 31 м. Бердянськ Запорізької області.

Повний текст рішення суду виготовлено 10 грудня 2018 року.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області Н. І. Черткова