АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» квітня 2018 року

м. Харків

справа № 646/6108/17

провадження № 22-ц/790/1606/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

заявника ОСОБА_1,

представника заявника ОСОБА_2,

представника зацікавленої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа: Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення юридичного факту за апеляційною скаргою представника Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року (ухвалене суддею Шелест І.М. в залі суду в м. Харкові),-

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту, зацікавлена особа: Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області (далі ГУ ДМС України в Харківській області).

В обґрунтування заяви зазначила, що перед розпадом Радянського Союзу вона разом з чоловіком та сином, з метою працевлаштування та постійного проживання, переїхали до України, с. Малий Орчик, Зачепилівський район, Харківська область.

З 10 квітня 1990 року по 21 листопада 2002 року вона проживала разом з родиною в будинку, що розташований в с. Малий Орчик, проте в даному будинку був зареєстрований лише її чоловік ОСОБА_4

ОСОБА_1 в даному будинку була зареєстрована з 16 травня 1994 року по 24 травня 2011 року.

Факт проживання на території України в період з 1990 року по 1994 рік підтверджується рішенням Малоорчицької сільської ради від 17 липня 2017 року.

Встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне для підтвердження громадянства України.

Зважаючи на зазначене, просила суд встановити факт постійного проживання на території України з 10 квітня 1990 року до моменту внесення запису про реєстрацію місця проживання у домовій книзі 16 квітня 1994 року.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території Малоорчицької сільської ради Зачепилівського району Харківської області з 10 квітня 1990 року до моменту внесення запису про реєстрацію місця проживання у домовій книзі 16 травня 1994 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ГУ ДМС України в Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, у задоволенні заяви відмовити. Посилається на порушення норм процесуального права. Зазначив, що ОСОБА_1 документально підтвердила факт реєстрації місця проживання лише з 16 травня 1994 року, зважаючи на що, висновки суду щодо постійного її проживання та території України з 1990 року є необґрунтованими. Заявником не було надано доказів, що свідчать про факт прибуття до України у 1990 році. Також зазначив, що показання свідка, який є чоловіком ОСОБА_1, не повинні бути прийняті судом до уваги як належний доказ, оскільки даний свідок є членом родини, а отже є зацікавленою особою. Крім того, заявником не підтверджено, що встановлення зазначеного факту має для неї юридичне значення.

В суді апеляційної інстанції представник ГУ ДМС України в Харківській області апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та її представника, представника зацікавленої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про встановлення факту, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 проживає на території Малоорчицької сільської ради Зачепилівського району Харківської області з 1990 року, прописана у селі Орчик з 16 травня 1994 року. Встановлення зазначеного факту має для заявника юридичне значення, необхідне для підтвердження громадянства України.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_4 є чоловіком ОСОБА_1 та який з 10 квітня 1990 року проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 (зворотній бік а.с. 5, 11).

Допитаний в якості свідка в суді першої інстанції ОСОБА_4 підтвердив факт проживання його дружини ОСОБА_1 на території Малоорчицької сільської ради. Вказав, що вона з дітьми приїхала з Вірменії до України наприкінці 1989 року (а.с. 33).

ОСОБА_1 надано рішення XXV сесії VII скликання Малоорчицької сільської ради та витяг с протоколу від 17 липня 2017 року, якими підтверджено факт проживання ОСОБА_1 на території Малоорчицької сільської ради Зачепилівського району Харківської області з 10 квітня 1990 року до моменту внесення запису про реєстрацію її місця проживання у домовій книзі 16 травня 1994 року (а.с. 6,7).

З копії виписки з домової книги Малоорчицької сільської ради вбачається, що ОСОБА_1 прописана у с. Орчик з 16 травня 1994 року.

Також, виконавчим комітетом Малоорчицької сільської ради надано довідку № 270 від 21 червня 2017 року в якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 16 травня 1994 року по 24 травня 2011 року.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітка про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Пунктом 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 або 13 листопада 1991 року.

Під час ухвалення рішення щодо задоволення заяви про встановлення факту, суд першої інстанції керувався п.1 ч.1 ст. 258 ЦПК України, в редакції, що діяла станом на час розгляду справи, та відповідно до якої заявник у своїй заяві зобовязаний зазначити який факт він просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт.

Статтею 318 ЦПК України, що діє станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції та зміст якої є аналогічним вищезазначеної норми, передбачено, що у заяві повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 встановлення факту постійного проживання на території України необхідне для підтвердження громадянства України.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 було зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України у звязку з необхідністю підтвердження громадянства України з метою подальшого отримання загранпаспорту. Також зазначила, що при зверненні до уповноваженого органу з заявою про видачу загранпаспорту ОСОБА_1 тривалий час відмовляли у такій видачі у звязку з необхідністю підтвердження громадянства, незважаючи на те, що останньою було надано паспорт громадянина України.

Зважаючи на зазначене, ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною заявою.

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про видачу загранпаспорту, який вона отримала в лютому 2018 року. Раніше ОСОБА_1 мала загранпаспорт. Даним фактам судом першої інстанції не було надано належної оцінки, у звязку з чим 07 грудня 2017 року ухвалено рішення.

З контексту п.1 ч.1 ст. 258 ЦПК України, в редакції, що діяла станом на час розгляду справи судом першої інстанції, та з контексту ст. 318 ЦПК України, що діє станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, вбачається, що в заяві необхідно зазначити мету, задля якої необхідно встановити факт.

У звязку з неповним дослідженням обставин справи судом першої інстанції було допущено неповноту розгляду, не встановлено мету, задля якої необхідно встановити факт, у звязку з чим ухвалено судове рішення з порушенням процесуального закону.

Судом першої інстанції не було встановлено, що метою, задля якої необхідно встановити факт постійного проживання на території України, є порушення органами державної міграційної служби України в Харківській області строків видачі нового загранпаспорту ОСОБА_1 у звязку з закінченням строку дії раніше виданого заявнику загранпаспорту.

Проте, ОСОБА_1 у цьому випадку вправі була ставити питання щодо захисту порушених прав шляхом оскарження дій або бездіяльності державної міграційної служби, а не для встановлення факту, що має юридичне значення.

Зважаючи на зазначене, судом першої інстанції задоволення заяви здійснено помилково, оскільки відсутній обовязковий елемент для встановлення факту мета.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.3, 4 ч.1 ст. 376, ст. 382, 384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1, зацікавлена особа: Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення юридичного факту відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено «05» квітня 2018 року.

Суддя-доповідач: Судді:ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7