Провадження № 22-ц/772/1604/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 рокуСправа № 127/26917/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Берегового О.Ю., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_3, представника ТОВ «Автокредит Плюс» - Проходи Р.С.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції цивільну справу №127/26917/17 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2018 року, яке ухвалене суддею Луценко Л.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 10 год. 51 хв., повний текст складено 29 травня 2018 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд з зазначеним позовом.

З врахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №АВ00А!00000085 від 10 квітня 2017 року, укладений між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_3

Стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 147898,81 грн. з яких: 119398,81 грн. сплачені грошові кошти за договором фінансового лізингу №АВ00А!00000085 від 10 квітня 2017 року; 16500 грн. витрат за проведення ремонту предмета лізингу; витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №АВ00А!00000085 від 10 квітня 2017 року, укладений між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_3

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_3 сплачені грошові кошти за договором фінансового лізингу №АВ00А!00000085 від 10 квітня 2017 року у розмірі 99190,45 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

05 травня 2018 року ТОВ «Автокредит Плюс» звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, мотивуючи її тим, що ухвалюючи рішення суд фактично не застосував наслідки реституції, оскільки обов'язок по поверненню одержаного за недійсним правочином виник тільки у ТОВ «Автокредит Плюс», незважаючи на те, що позивач, уклавши договір фінансового лізингу, отримав від ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2005 року випуску, №шассі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. Відтак, кожна із сторін договору виконувала взяті на себе зобов'язання: ТОВ «Автокредит Плюс» надало в користування автомобіль, а ОСОБА_3 здійснював щомісячні платежі.

Таким чином, в силу ст.216 ЦК України правила реституції повинні бути застосовані для двох сторін недійсного правочину. Тобто, суд, застосовуючи реституцію, мав би вирішити питання окрім стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_3 грошових коштів також повернення ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіля, який було передано ОСОБА_3 на виконання договору фінансового лізингу у зв'язку з визнанням останнього недійсним.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2018 року, доповнено резолютивну частину рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року абзацом 4 наступного змісту:

«Зобов'язати ОСОБА_3 повернути ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2005 року випуску, № шассі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1».

Не погодившись з вказаним додатковим рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2018 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки такої позовної вимоги сторони не заявляли, а тому просив додаткове рішення скасувати.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а додаткове рішення скасуванню із наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм ст.13, ч.1 ст.81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає що додаткове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково (а.с.134-136).

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №АВ00А!00000085 від 10 квітня 2017 року, укладений між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_3

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_3 сплачені грошові кошти за договором фінансового лізингу №АВ00А!00000085 від 10 квітня 2017 року у розмірі 99190,45 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В подальшому ТОВ «Автокредит Плюс» звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, мотивуючи її тим, що ухвалюючи рішення суд фактично не застосував наслідки реституції, оскільки обов'язок по поверненню одержаного за недійсним правочином виник тільки у ТОВ «Автокредит Плюс», незважаючи на те, що позивач, уклавши договір фінансового лізингу, отримав від ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2005 року випуску, № шассі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Таким чином, в силу ст.216 ЦК України правила реституції повинні бути застосовані для двох сторін недійсного правочину. Тобто, застосовуючи реституцію, потрібно було вирішити питання, окрім стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_3 грошових коштів, також щодо повернення ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіля, який було передано ОСОБА_3 на виконання договору фінансового лізингу у зв'язку з визнанням його недійсним.

Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що у зв'язку з визнанням договору фінансового лізингу недійсним, до сторін правочину повинно було застосовано правило реституції, а саме зобов'язання позивача ОСОБА_3 повернути відповідачу ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіля марки «Volkswagen Passat», 2005 року випуску, № шассі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Однак, з такими висновком, колегія суддів не погоджується.

Згідно ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

З врахуванням уточнених позовних вимог (а.с.37-38), ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №АВ00А!00000085 від 10 квітня 2017 року, укладений між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_3 Стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 147898,81 грн. з яких: 119398,81 грн. сплачені грошові кошти за договором фінансового лізингу №АВ00А!00000085 від 10 квітня 2017 року; 16500 грн. витрат за проведення ремонту предмета лізингу; витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.

Ухвалюючи рішення суду 24 квітня 2018 року, суд першої інстанції справу розглянув у відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених ОСОБА_3 позовних вимог.

В своїх позовних вимогах позивач не ставив питання щодо зобов'язання повернути ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2005 року випуску, № шассі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, у зв'язку з чим судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права.

Зокрема, і відповідач ТОВ «Автокредит Плюс» не подавав зустрічної позовної заяви з вимогою про зобов'язання ОСОБА_3 повернути йому автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2005 року випуску.

Як роз'яснено в п.5,6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою,

права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог ЦПК. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Виходячи з правового аналізу вищевказаних положень, слід дійти до висновку, що оскільки була відсутня позовна вимога про застосування наслідків недійсності правочину - реституція, то ухвалення додаткового рішення в цій частині є не можливим.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2018 року підлягає скасуванню, а заява ТОВ «Автокредит Плюс» про ухвалення додаткового рішення відмові, оскільки такої позовної вимоги під час розгляду даної цивільної справи сторонами не ставилось.

Керуючись ст. ст. 270, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2018 року скасувати.

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 липня 2018 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Береговий О.Ю.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.