Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 206/4209/17-ц

провадження № 61-10535св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна,

представник третьої особи - ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю. (далі - приватний нотаріус), про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 2011 року між ними та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вказували, що договір був укладений ними під впливом обману з боку відповідача та тяжкої обставини, оскільки у 2010 році ОСОБА_5 переніс тяжке серцево-судинне захворювання, внаслідок чого стан його здоров'я погіршився, а тому вони перебували у важкому психологічному стані.

Пояснювали, що у листопаді 2011 року відповідач звернулась до позивачів та, скориставшись їх тяжкими обставинами і почуттям любові до правнучки - ОСОБА_11, запропонувала їм переоформити квартиру на себе, з майбутнім її переоформленням на правнучку, після досягнення останньою повноліття. Погодившись на вказані умови, 15 листопада 2017 року вони поїхали до приватного нотаріуса Гугель С. Ю., де підписали якийсь документ, не вникаючи в його суть, однак після досягнення у травні 2015 року повноліття їх правнучкою, відповідач умови їх домовленостей не виконала.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1, який було укладено 15 листопада 2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчено 15 листопада 2011 року за реєстровим номером 2829 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року у складі судді Кушнірчука Р. О. позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1, який було укладено 15 листопада 2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчено 15 листопада 2011 року за реєстровим номером 2829 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладання спірного договору купівлі-продажу від 15 листопада 2011 року позивачі помилялися щодо юридичної природи правочину, майбутніх прав та обов'язків сторін, а також правочин був вчинений позивачами під впливом тяжкої для них обставин і на вкрай невигідних умовах. При цьому суд керувався статтями 203, 229, 233 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачі не довели наявність тяжких обставин, які вплинули на укладення спірного договору на вкрай невигідних для них умовах, оскільки необхідним критерієм для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України є те, що його укладено для усунення або зменшення тяжких обставин.

Апеляційний суд вказав, що спірний договір було укладено за власною волею позивачів, він є відплатним, вкрай невигідних умов чи тяжких обставин судом не встановлено, факт помилки вони не довели, обману з боку відповідача не було.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом було помилково скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, який врахував усі вказані ними обставини, а саме: їх вік, стан здоров'я, що квартира, яка є предметом спірного договору купівлі-продажу, є їх єдиним житлом, вона фактично не передавалася і кошти за неї вони не отримали, дійшовши правильного висновку про задоволення позову. На підтвердження правильності рішення суду першої інстанції, посилаються на висновки Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, вважаючи, що у даній справі аналогічні обставини справи. Апеляційний суд безпідставно встановив ту обставину, що відповідач проживає разом з позивачами, оскільки дана обставина судом не з'ясовувалася.

У березні 2018 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки судом вірно встановлено обставини справи та вказано, що позивачі не довели своїх позовних вимог.

У березні 2018 року приватний нотаріус Гугель С. Ю. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги безпідставні. Вказує, що перед укладенням спірного договору, нею було роз'яснено сторонам їх права та обов'язки, які виникають внаслідок його укладення, з'ясовано усвідомленість та волевиявлення сторін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України).

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, апеляційний суд правильно виходив з того, що вони не довели обставин, на які посилаються, як на підставу позову, наявність тяжких обставин, що змусили їх укласти договорів купівлі-продажу квартири від 15 листопада 2011 року з відповідачем для усунення або зменшення таких обставин. Не доведено й те, що укладення спірного договору стало наслідком введення їх в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення, що відповідач заперечувала про наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчувала їх існування.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд відступив від правової позиції Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 є безпідставним, оскільки у справі, що була предметом перегляду Верховним Судом України, йшлося про укладення договору дарування замість договору довічного утримання, у той час, як у даній справі оскаржується оплатний правочин, за яким позивачі отримали обумовлену сторонами суму коштів.

Апеляційний суд правильно встановив, що згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири від 15 листопада 2011 року продаж здійснено за 72 722 грн., які продавці одержали повністю від покупця на момент підписання цього договору. Доказів того, що даний пункт договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбану квартиру суду надано не було.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно встановив, що відповідач проживає разом з позивачами у квартирі, яка була предметом спірного договору, оскільки вказане судом не з'ясовувалося, не є підставою для скасування законного судового рішення апеляційної інстанції, оскільки зазначена правова обставина визначена апеляційним судом доведеною, що, в тому числі, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дослідив усі наявні у матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про скасування помилкового рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б.І. Гулько

Ю.В. Черняк