АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1257/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: 46 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретаря Анкудінова О.І.

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року (ухвалене в приміщенні Маньківського районного суду Черкаської області 24 травня 2018 року під головуванням судді Костенка А.І., повний текст виготовлено 25 травня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Вивчивши матеріали справи, Апеляційний суд Черкаської області, -

в с т а н о в и в :

11 квітня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказав, що позивач є власником житлового будинку № 19 по вул. Вишнева, в с. Дзензелівка, Маньківського району Черкаської області. Вказаний житловий будинок належить позивачу на праві особистої приватної власності. Будинок отримано ОСОБА_4 у спадщину після смерті батька позивача ОСОБА_6, померлого 27 грудня 2011 року в с. Дзензелівка, Маньківського району Черкаської області.

Зазначає, що крім позивача, у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_3, колишня дружина позивача, шлюб з якою розірвано, та ОСОБА_5 сина позивача.

Відповідачі зареєстровані в житловому будинку з 14 липня 2006 року, будинок не є їх власністю, та фактично вони не проживають в житловому приміщенні тривалий час.

Викладене підтверджується актом обстеження домоволодіння, складеним 02 квітня 2018 року за участю депутата Дзензелівської сільської ради Маньківського району Черкаської області ОСОБА_7 та жителів с. Дзензелівка Маньківського району Черкаської області - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Відповідачі у будинку, який є власністю позивача, отриманому у спадщину, не проживають, участі в утриманні будинку ніякої не приймають, зніматись із реєстрації самостійно не бажають, у звязку з чим позивач вимушений звертатись до суду з позовом.

Просить суд усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю, а саме: будинком № 19 по вул. Вишнева в с. Дзензелівка Маньківського району Черкаської області, шляхом позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права користування будинком з визнанням такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року позов задоволено.

Вирішено усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю, а саме: будинком № 19 по вул. Вишнева в с. Дзензелівка, Маньківського району, Черкаської області, шляхом позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права користування будинком № 19 по вул. Вишнева в с. Дзензелівка Маньківського району Черкаської області з визнанням такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вказаному будинку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що відповідачка з сином відсутні у будинку більше ніж 6 років без поважних причин, які слугували б у відповідності до ст. 71 ЖК України підставою для збереження права користування даною житловою площею за ними.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду ОСОБА_3 оскаржила його у встановленому порядку до суду апеляційної інстанції, просила скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 вказала, що рішення суду мотивоване обставинами, які прямо суперечили наявним у справі доказам та закону.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з 2004 року відповідачі та позивач почали проживати в будинку ОСОБА_6 (покійного батька відповідача), тобто були членами сімї позивача. За весь період спільного проживання з позивачем без повторної реєстрації шлюбу, поліпшували умови проживання у будинку батька, так як будинок був без зручностей, без джерела води та господарських споруд.

Також, суд не взяв до уваги докази про те, що з 2016 року позивач сам не давав можливості відповідачам проживати у будинку, силоміць змушував покинути житло, відібрав ключі від будинку, щоб відповідачі не змогли проживати в ньому.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи в звязку з погіршенням стану її здоровя, однак будь-яких підтверджуючих даних про це суду не надано.

Крім того, суд враховує, що розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження на підставі наявних матеріалів справи з повідомленням учасників процесу про її розгляд але без виклику їх в судове засідання.

Перевіривши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 24.03.2018 року Маньківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 501 ОСОБА_4 є власником житлового будинку № 19 по вул. Вишнева, в с. Дзензелівка Маньківського району Черкаської області (а.с. 8).

Будинок отримано позивачем у спадщину після смерті батька позивача ОСОБА_6, померлого 27.12.2011 року в с. Дзензелівка, Маньківського району Черкаської області, актовий запис про смерть № 28 від 28.12.2011 року (а.с.11).

Відповідно до довідки (виписки з адресної картки) про зареєстрованих осіб, видана Дзензелівською сільською радою Маньковського району Черкаської області від 02 квітня 2018 року, за адресою вул. Вишнева, 19 с. Дзензелівка Маньківського району зареєстровані ОСОБА_4, власник; ОСОБА_3; ОСОБА_5, син. Сторони зареєстровані в даному житловому будинку з 14 липня 2006 року (а.с. 13).

Відповідно до акту обстеження домоволодіння, складеним 02 квітня 2018 року за участю депутата Дзензелівської сільської ради Маньківського району Черкаської області ОСОБА_7 та жителів с. Дзензелівка Маньківського району Черкаської області - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, відповідачі не проживають у житловому будинку по вул. Вишнева, 19, село Дзензелівка, Маньківського району Черкаської області з 08 вересня 2011 року (а.с. 14).

Згідно інформації наданої Дзензелівською сільською радою Маньківського району Черкаської області № 203 від 17 квітня 2018 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_3, але в даний час не проживають (а.с. 28).

Згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном на власний розсуд та він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання цим майном.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів, зокрема в даному випадку є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 2 та ст. 5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачі відсутні у житловому приміщенні будинку, який є власністю ОСОБА_4, отриманому у спадщину, не проживають, участі в утриманні будинку ніякої не приймають, зніматись із реєстрації самостійно не бажають.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим жилим приміщенням у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів.

Об'єктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення визначеною власником житлової площею.

Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у будинку не проживають понад один рік, а саме з 08 вересня 2011 року по даний час, тобто навіть більше ніж 6 років без поважних причин, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Доказів поважності не проживання у житловому приміщення понад строки, встановлені статтею ч. 2 ст. 405 ЦК України, у порушення вимог статті 81 ЦПК України суду не надано, як і не надано доказів того, що відповідачі домовилися з власником житлового приміщення про порядок користування житлом.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження колегії суддів і визнані такими, що не спростовують правильність висновків суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -

Повний текст постанови виготовлено 20 липня 2018 року.