КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/469/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії судової палати у цивільних справах - головуючого - судді Сержанюка А.С., суддів Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою,

В С Т А Н О В И В :

11 вересня 2016 року позовач звернулася до суду із названими вимогами, де просив визнати припиненою поруку ОСОБА_1, яка виникла з договору поруки №SR-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року, укладеного між ним та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», згідно якого він виступив поручителем за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань згідно кредитного договору №ML-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №ML-009/152/2008, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 72 250,00 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та позивачем було укладено договір поруки №SR-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року, згідно якого поручитель поручився за виконання позичальником обов'язків, що виникають з кредитного договору.

14 липня 2014 року між банком та позичальником укладено додатковий договір №1 до кредитного договору, яким, зокрема, збільшено розмір процентної ставки за кредитним договором до 5,10% річних.

Цього ж дня, між банком та позичальником укладено додатковий договір №1 до договору поруки, зі змісту якого вбачається, що поручитель не надавав згоду на зміну основного зобов'язання щодо збільшення процентної ставки.

За таких обставин, позивач вважає, що зміна умов основного зобов'язання без згоди поручителя призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, що в силу положень ч. 1 ст. 559 ЦК України, є підставою для припинення поруки.

Крім того, позивач вважає, що наявні підстави для припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, у зв'язку з пропущенням строку пред'явлення вимоги до поручителя, враховуючи, що умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, з огляду на те, що у зв'язку з порушенням позичальником графіку погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором з червня 2014 року, у відповідності до положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України, банк набув право вимагати повернення всієї суми кредиту з липня 2014 року.

За таких обставин, враховуючи, що строк виконання основного зобов'язання змінився, відповідач мав би пред'явити позовну заяву до позивача, як до поручителя, до січня 2015 року, однак вказаний позов було подано до Святошинського районного суду м. Києва лише у червні 2016 року, що свідчить про те, що станом на час звернення з вказаним позовом до суду порука була вже припиненою.

Рішенням Голосіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, не знайшли підтвердження в ході розгляду справи та були спростовані доказами наданими стороною відповідача, відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Голосіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 28 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерним товариством «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-009/152/2008 ( а.с. 7-11 т. 1 ).

Згідно умов правочину, банк надав позичальнику кредит у розмірі 72 250,00 доларів США на придбання нерухомого майна, строком до 28 лютого 2033 року зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,49% річних та FIDR ( плаваюча процентна ставка ).

Окрім іншого, 28 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерним товариством «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №SR-009/152/2008 ( а.с. 14 т. 1 ).

Відповідно до п. 1.1 Договору №SR-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року, поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором №ML-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року, в повному обсязі таких зобов'язань.

14 липня 2014 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №ML-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року ( а.с. 11 зв. т. 1).

Згідно п. 2.1.1. вказаного додаткового договору, сторони погодили, що на період з 25 липня 2014 року по 24 грудня 2014 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 5,10% річних ( там же ).

Того ж дня, між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено додатковий договір №1 до договору поруки №SR-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року ( а.с. 15-16 т. 1 ).

Відповідно до п. 2.2.1. додаткового договору №1 до договору поруки №SR-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року передбачено, що у разі зміни, в тому числі збільшення розміру боргових зобов'язань та/чи інших зобов'язань боржника за кредитним договором після укладання цього договору, такі зобов'язання забезпечуються порукою в їх повному розмірі без складання будь-яких додаткових договорів до цього договору, а підписання поручителем цього договору вважається попередньою згодою поручителя на зміну умови кредитного договору ( там же ).

Разом з тим, згідно п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін ( банку і поручителя ), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Відтак, з точки зору другої інстанції, враховуючи положення п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та досягнуті умови договору поруки, зокрема, п. 2.2.1. додаткового договору №1 до договору поруки №SR-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що позивач надав свою згоду на зміну основного зобов'язання.

Також, судом встановлено, що п. 1.9.1. частини №2 кредитного договору №ML-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року закріплено право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення.

При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги ( а.с. 9 т. 1 ).

26 квітня 2016 року Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було направлено на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу за вих. №3842 від 19 квітня 2016 року про погашення заборгованості за кредитним договором №ML-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року ( а.с. 32 т. 1 ) та на адресу ОСОБА_2 - досудову вимогу вих. №3843 від 19 квітня 2016 року про погашення заборгованості за кредитним договором №ML-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року ( а.с 33 т. 1).

Строк виконання вимоги встановлено терміном в 30 календарних днів з дати отримання цих вимог ( там же ).

Разом з тим, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів їх отримання.

При цьому, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» 02 червня 2016 року заявило позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором за якими 08 липня 2016 року відкрито провадження у справі ( а.с. 43-44, 45 т. 1 ), тобто у строк, передбачений ст. 559 ЦК України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2017 року залишено без змін рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року, яким задоволено позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним ( а.с. 190-195, 196-201 т. 1 ).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий судом вірно зазначив, що наведені позивачем обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовані доказами, наданими стороною відповідача, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову на підставі ст.ст. 553, 559, 1050 ЦК України, п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 3, 509, 553, 559, 628, 654, 1050, ЦК України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги і спростовуються зазначеними доказами по справі.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, пропущення строку пред'явлення вимог до поручителя, на думку апеляційного суду та у силу викладеного не відповідають дійсності і спростовують висновок місцевого суду про необґрунтованість заявлених вимог, а відтак - не є правовою підставою для задоволення, як позовних так і апеляційних вимог.

Доводи відзиву Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» ( а.с. 41-44 т. 2 ), зокрема, про те, що сторони погодили всі умови додаткових договорів до кредитного договору та договору поруки, банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогами про солідарне стягнення заборгованості в межах шестимісячного строку, з точки зору другої інстанції та в силу викладеного, серед іншого, спростовують доводи апеляційної скарги з цього приводу.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Ю.О. Матвієнко

О.І. Сліпченко