Провадження № 2/520/3284/18
02.04.2018 року Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючий - суддя Васильків Олена Василівна,
секретар судового засідання - Дідур Ганна Сергіївна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, суд, -
Ухвалою від 25.10.2017 року провадження у справі відкрито.
15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
В судових засіданнях 06.12.2017 року та 25.01.2018 року позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, в подальшому до судового засідання 02.04.2018 року не з'явився, надав спільне з представником ОСОБА_5 до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якому зазначено, що позовні вимоги підтримуються в повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до судових засідань не з'явились, повідомлялись належним чином. 25.01.2018 року до суду відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату в зв'язку з сімейними обставинами. В подальшому відповідачі до судового засідання також не з'явились та не надали доказів на підтвердження поважності причин їхньої неявки 25.01.2018 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Як встановлено у судовому засіданні, 17.09.2015 року о 12.40 відповідач ОСОБА_2 допустив порушення Правил дорожнього руху, а саме: не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб та полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи автомобілем НОМЕР_3, здійснюючи рух по проїжджій частині вул. Карла Лібкнехта в м. Одесі з боку вул. Горіхової в напрямку вул. Марії Демченко, здійснив виїзд керованого ним автомобіля на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, під керуванням позивача ОСОБА_1, який здійснював рух у зустрічному напрямку. В результаті ДТП позивач ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №2391 від 06.10.2015 року, проведеної в рамках кримінального провадження, відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2017 року /головуючий - суддя Тонконоженко М.М./ до відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді обмеження дозвілля та встановлення особливих вимог до поведінки малолітнього. При цьому судом встановлено вчинення ОСОБА_2 суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у віці 11 років і до настання віку, з якого можлива кримінальна відповідальність.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
За таких обставин судом достеменно встановлено факт завдання шкоди позивачу ОСОБА_1 саме відповідачем ОСОБА_2
Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_6, виданого виконкомом Новопетрівської сільської ради В.Михайлівського району Одеської області 22.11.1999 року, батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 /а.с.21/.
Частиною 1 ст. 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.
Частиною 2 ст. 1179 ЦК України передбачено, що у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов'язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.
Відповідно до ч. 3 ст. 1179 ЦК України обов'язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.
Таким чином, суд вважає, що включення до кола відповідачів батьків ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставним, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом відповідач ОСОБА_2 вже досяг повноліття, в зв'язку з чим обов'язок його батьків по відшкодуванню завданої ним шкоди припинено.
З урахуванням встановленного, суд приходить до висновку, що належним відповідачем по вимогам щодо відшкодування завданої ОСОБА_1 внаслідок подій 17.09.2015 року шкоди є лише відповідач ОСОБА_2, тому в задоволенні частини позовних вимог, заявлених до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід відмовити.
Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Суд погоджується з доводами сторони позивача щодо того, що внаслідок скоєної відповідачем ОСОБА_2 ДТП позивачу ОСОБА_1 були заподіяні моральні та фізичні страждання, пов'язані з фізичним болем, переживанням, госпіталізацією та довготривалим реабілітаційним періодом, в зв'язку з чим позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Проте суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві, є завищеним, в зв'язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 158, 263-265, 273, 280-289, 354-355 ЦПК України ст. ст. 23, 1166-1167, 1187 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, /ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_4, місце реєстрації: АДРЕСА_2/ на користь держави судовий збір у розмірі 2531,62 грн. /дві тисячі п'ятсот тридцять одна гривня 62 копійки/.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Васильків О. В.