Справа № 304/1424/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 304/1424/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Перечинського районного суду від 16 грудня 2016 року, головуючий суддя Амарович В.П.,-

встановив:

07.11.2016 ПАТ «Фідобанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. За кредитним договором від 07.04.2008 № 014/1228/3/11923 ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 30000,00 дол. США зі сплатою за нього 13,5% річних і строком по 06.04.2018. Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник припинив виконувати свої і спричинив виникнення боргу, що станом на 12.09.2016 склав 608098,49 грн, а саме з урахуванням офіційного курсу НБУ 1,00 дол. США/26,674886 грн: прострочена заборгованість за кредитом 8271,50 дол. США (еквівалент 220641,32 грн), строкова заборгованість за кредитом 7898,30 дол. США (еквівалент 210686,25 грн), прострочена заборгованість за відсотками 2343,46 дол. США (еквівалент 62511,53 грн), поточна заборгованість за відсотками 167,33 дол. США (еквівалент 4463,51 грн), пеня за прострочення сплати відсотків і кредиту 109795,88 грн.

Посилаючись на ці обставини, на умови договорів та на положення цивільного законодавства щодо права дострокового стягнення усього боргу у випадку порушення зобовязань позичальником, позивач просив стягнути на його користь із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 07.04.2008 № 014/1228/3/11923 у сумі 608098,49 грн і покласти на відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Перечинського районного суду від 16.12.2016 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 07.04.2008 № 014/1228/3/11923 у сумі 608098,49 грн, із яких прострочена заборгованість за кредитом 220641,32 грн, строкова заборгованість за кредитом 210686,25 грн, прострочена заборгованість за відсотками 66975,04 грн, поточна заборгованість за відсотками 4463,51 грн, пеня за прострочення сплати відсотків і кредиту 109795,88 грн, а також стягнуто з відповідача 9121,48 грн на користь позивача у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Ухвалою Перечинського районного суду від 23.02.2017 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 16.12.2016 залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2, оскаржив рішення суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. Вказує, зокрема, що:

його процесуальні права на участь у розгляду справи судом першої інстанції були порушені, він не знав про розгляд справи, суд не дотримався вимог закону щодо забезпечення права відповідача на справедливий суд, не викликав відповідача до суду через оголошення у пресі;

відповідач не перебуває у жодних правовідносинах із ПАТ «Фідобанк», кредитного договору з ним не укладав, цей позивач не має права на звернення до суду з даним позовом;

рішення суду є незаконним і необґрунтованим по суті, зокрема, не ґрунтується на розрахунках, із яких суд виходив при задоволенні майнових вимог;

кредит відповідачем сплачувався, крім того, в м. Ужгороді немає відділень ані ПАТ «Ерсте Банк», ані ПАТ «Фідобанк», про зміну реквізитів для сплати коштів його не було повідомлено;

предявлена до стягнення пеня не ґрунтується на відповідному розрахунку, а тому не є доведеною, крім того, для її стягнення застосовується позовна давність в один рік, цю давність належало застосувати;

суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 119, 120 ЦПК України.

Виходячи із цих мотивів, відповідач просить рішення суду скасувати, в позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_3, який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, доведеності, наявності підстав для стягнення з відповідача всіх елементів визначеного позивачем боргу. Проте, повною мірою із таким розвязанням спору погодитись не можна.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобовязань та відповідальності за їх порушення в редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права особа реалізує, а цивільні обовязки виконує в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; права та обовязки, що виникають із договорів, повинні належно виконуватися; за загальним правилом одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються; позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобовязання, за відповідних умов достроково, включно зі стягненням неустойки. Договір є обовязковим для виконання сторонами; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (ст. 19 ч. 1 Конституції України, ст. 14 ч. 2, ст. 629 ЦК України). Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 13, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Встановлено, що Відкрите акціонерне товариство « Ерсте Банк» за договором від 07.04.2008 № 014/1228/3/11923 надало ОСОБА_1 кредит у сумі 30000,00 дол. США на строк до 06.04.2018 зі сплатою за користування коштами 13,50% річних (а.с. 7-16). Договором сторони обумовили, серед іншого, що у разі порушення позичальником зобовязань щодо сплати коштів, передбачених договором, кредитор управі вимагати дострокового повернення всього заборгованого та сплати штрафних санкцій (п.п. 5.6., 6.5.); за порушення строків повернення кредиту, відсотків і комісій позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 9.1.); до правовідносин, що виникли з договору, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю в три роки (ст.ст. 257, 259 ЦК України).

Витягом зі Статуту Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», затвердженим рішенням Загальних зборів акціонерів від 14.04.2016 (протокол № 78) і погодженим НБУ 25.04.2016 (а.с. 22-28), підтверджується та узгоджується з іншими матеріалами справи, що ПАТ «Фідобанк» є правонаступником, зокрема, Публічного акціонерного товариства «Фідокомбанк», який, у свою чергу, був правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», передавальний акт щодо майна, прав і обовязків ПАТ «Фідокомбанк» був затверджений 30.10.2013, відтак ПАТ «Фідобанк» є правонаступником всіх прав і обовязків ВАТ «Ерсте Банк».

В силу наведеного та положень ст.ст. 11, 15, 16, ст. 512 ч. 1 п. 2, ст. 514 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 і ст. 4 ч. 1, ст. 19 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України ПАТ «Фідобанк» набуло прав кредитора за договором від 07.04.2008 № 014/1228/3/11923 і має право відповідної вимоги та право звернення до суду по захист.

Позичальник порушив свої зобовязання за договором і спричинив виникнення боргу, що його кредитор розрахував станом на 12.09.2016 у сумі 608098,49 грн із застосуванням встановленого на цю дату офіційного курсу НБУ 1,00 дол. США/26,674886 грн, де: прострочена заборгованість за кредитом 8271,50 дол. США (еквівалент 220641,32 грн), строкова заборгованість за кредитом 7898,30 дол. США (еквівалент 210686,25 грн), прострочена заборгованість за відсотками 2343,46 дол. США (еквівалент 62511,53 грн), поточна заборгованість за відсотками 167,33 дол. США (еквівалент 4463,51 грн), пеня за прострочення сплати відсотків і кредиту 109795,88 грн (а.с. 5-6).

Розрахунок боргу містить лише кінцеві суми заборгованості за сумою кредиту та відсотками, тому в цій частині доводи відповідача про відсутність відповідних даних щодо розрахованої заборгованості вірні як такі. Стосовно ж пені розрахунок наведений і виконаний за період з 16.07.2013 по 12.09.2016, при цьому, пеню розраховано в сумі 109795,88 грн виходячи зі значень подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу (без зазначення бази нарахування) за відповідні періоди прострочення.

Під час апеляційного розгляду справи з урахуванням необхідності перевірки доводів сторін та задоволення у відповідній частині клопотання відповідача щодо отримання від банку документів суду був наданий деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором від 07.04.2008 № 014/1228/3/11923 станом на 04.01.2018 (а.с. 145-231). Розрахунок відображає динаміку нарахувань і платежів на відповідні дати та уможливлює перевірку розрахунку боргу, предявленого до стягнення станом на 12.09.2016. Із детального розрахунку випливають такі обставини:

позичальник ОСОБА_1 із одержаних у кредит 30000,00 дол. США повернув банку 13830,17 дол. США, при цьому, сім платежів ним були здійснені у період з 28.01.2014 по 05.08.2014 (тобто, після набуття ПАТ «Фідобанк» прав кредитора за договором, тому зобовязання виконувалося саме на користь позивача), після чого погашення суми основного боргу не відбувалося, заборгованість починаючи з 05.08.2014 зафіксована в сумі 16169,83 дол. США;

заборгованість за сумою кредиту у 16169,83 дол. США підтверджує предявлений до стягнення борг за кредитом із його елементами (16169,83 дол. США 8271,50 дол. США = 7898,33 дол. США, де похибка на 0,03 дол. США є неістотною і на суть справи не впливає);

платежі за відсотками здійснювалися позичальником у період з 28.01.2014 по 08.06.2016 (зобовязання виконувалося на користь ПАТ «Фідобанк»), після чого погашення боргу за відсотками не відбувалося, заборгованість за відсотками зафіксована у періоді з 15.08.2016 по 14.09.2016, у межах якого така була визначена станом на 12.09.2016, в сумі 2343,46 дол. США простроченої заборгованості, що складалася, відповідно, із нарахувань в сумах 1519,91 дол. США і 823,55 дол. США на вищевказану заборгованість за кредитом, і в сумі 167,33 дол. США поточного нарахування відсотків;

пеня розрахована починаючи з 16.07.2013 із зазначенням бази нарахування і станом на 12.09.2016 за прострочення сплати основного боргу, який на цю дату визначений у сумі 8271,50 дол. США, нарахована в розмірі 85743,23 грн, за прострочення сплати боргу за відсотками, який на цю дату визначений у сумі 2343,46 дол. США, нарахована в розмірі 24052,65 грн, разом за видами пеня 109795,88 грн;

пеня розрахована виходячи зі значень подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу за відповідні періоди прострочення із застосуванням офіційного курсу НБУ гривні до долара США на кожну відповідну дату визначення розміру пені.

Таким чином, доводи апеляції про те, що відповідач не перебуває у жодних правовідносинах із ПАТ «Фідобанк» і цей позивач не має права на звернення до суду з позовом, позичальник не мав підстав і можливості виконувати зобовязання на користь цього кредитора тощо не можна визнати обґрунтованими, позаяк такі суперечать фактичним обставинам і власне діям самого позичальника.

Попри вірне саме по собі твердження апелянта щодо відсутності на час розгляду справи судом першої інстанції належного розрахунку заборгованості, ця вада усунута на стадії апеляційного розгляду справи в порядку ст. 10 ч. 4, ст. 303 ч. 2 і ст. 12 ч. 5, ст. 367 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України з урахуванням клопотання відповідача. Наданим детальним розрахунком боргу підтверджуються доводи позову в частині необхідності стягнення боргу за сумою кредиту та відсотками в тих розмірах, що були предявлені, розрахунок у цій частині не суперечить наявним у справі доказам, іншим матеріалам. У витребуванні кредитної справи, як про це просив відповідач, для зясування характеру спірних правовідносин, необхідності на стадії апеляційного розгляду, на переконання колегії суддів, немає, оскільки наявні докази і матеріали є достатніми для розвязання спору в заявлених позивачем межах.

Стосовно нарахування та стягнення пені за порушення зобовязань за кредитним договором правова позиція позивача та рішення суду не ґрунтуються на законі та договорі. Позивач просив стягнути з відповідача пеню, розраховану за іншим принципом (методом), аніж той, що був передбачений сторонами в договорі. Розрахунок пені із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ для визначення її розміру сторони в договорі не обумовлювали, а в передбачений договором спосіб (пеня в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення) позивач пеню не розраховував і до стягнення не предявляв. Позичальник не має обовязку сплачувати на користь кредитора пеню, що предявлена до стягнення, правових підстав для покладення на нього такого обовязку немає. У цьому звязку не має значення те, що пеня розрахована частково поза межами визначеної для цього сторонами позовної давності, як не має значення і заява про необхідність застосування позовної давності (безвідносно до її обґрунтованості), зроблена після ухвалення рішення судом першої інстанції, що не відповідає правилам про позовну давність (ст. 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 264 ч. 1, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України).

Відповідач в апеляційні скарзі стверджує про порушення судом першої інстанції його права на участь у розгляді справи та на захист від позову. Ці доводи апеляції не узгоджуються з матеріалами справи. Так, позивач у заяві зазначив відоме йому з кредитного договору місце проживання відповідача, а саме: м. Перечин, вул. Ломоносова, 13/12 (а.с. 2, 7, 11). Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 122 ч. 3 ЦПК України (у відповідній редакції) здійснив запит щодо реєстрації місця проживання відповідача, на який отримав відповідь Перечинської міськради від 11.11.2016 № 1153/01-13 про те, що ОСОБА_1 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35, 36). Суд направляв відповідні матеріали, судові повістки за обома вищевказаними адресами, звідки поштові відправлення поверталися з відмітками про закінчення терміну зберігання (а.с. 43, 46-48).

Отже, стверджувати, що суд не виконував вимог ст.ст. 74, 76 відповідної редакції ЦПК України достатніх підстав немає, як не було й підстав у суду здійснювати виклик відповідача через оголошення в пресі, оскільки таке передбачено лише у разі, якщо зареєстроване місце проживання чи місцезнаходження відповідача невідоме (ст. 74 ч. 9, ст. 122 ч. 3 абз. 4 зазначеної редакції ЦПК України), чого в даній справі не було. Не мав суд і обовязку за таких обставин зясовувати, чи проживає відповідач за кордоном, про що безпідставно стверджує апелянт. В апеляційній скарзі, датованій 06.03.2017, відповідач ОСОБА_1 зазначив, що змінив своє місце проживання до того, як позивач предявив позов (а.с. 92), проте, не вказав у скарзі свою адресу ані нову, ані попередню, а зазначив адресу лише для кореспонденції: м. Ужгород, вул. Митна, 23. Утім, з договору про надання правової допомоги від 16.01.2017, укладеного із адвокатом ОСОБА_2, випливає, що своєю адресою ОСОБА_1 зазначив м. Перечин, вул. Ломоносова, 13/12, а адреса м. Ужгород, вул. Митна, 23 є адресою місця роботи адвоката (а.с. 60). Такі дії сторони не відповідають вимогам закону щодо добросовісності виконання процесуальних обовязків та реалізації процесуальних прав, недопустимості зловживання правами (ст. 27 ч. 3 і ст. 44 відповідних редакцій ЦПК України).

Не є обґрунтованими і доводи апеляції про порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 119, 120 ЦПК України у редакції на час вчинення відповідних процесуальних дій. Суддя суду першої інстанції ухвалою від 15.11.2016 відкрив провадження в справі за заявою, яка відповідача необхідним для провадження вимогам, та надіслав наявні матеріали позову відповідачу (а.с. 38, 40). Заперечення на ухвалу від 15.11.2016 не включалися до апеляційної скарги на рішення суду (ст. 293 ч. 2 відповідної редакції ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду у частині задоволення вимоги позову про стягнення пені в сумі 109795,88 грн скасувати, у цій вимозі відмовити. В іншій частині доводи скарги законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, скаргу на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Оскільки в частині задоволення інших, окрім пені, вимог позову правильне по суті і справедливе рішення суду залишається без змін, суд констатує, що у тексті позовної заяви допущена технічна помилка щодо зазначення гривневого еквіваленту 2343,46 дол. США простроченої заборгованості за відсотками (зазначено 66975,04 грн), відповідна описка допущена і в рішенні суду, тоді як у розрахунку боргу зазначено правильний еквівалент 62511,53 грн. Попри таку технічну помилку, на загальну суму заборгованості вона не впливає, така заборгованість визначена виходячи із правильно вказаного еквівалента 62511,53 грн, тому відповідне питання за необхідності може вирішуватися за правилами ст. 269 ЦПК України судом першої інстанції, до компетенції якого воно належить.

Враховуючи, що позивачу відмовлено у вимогах, які складають 18,06% від ціни позову, за результатом розгляду справи судові витрати слід розподілити з урахуванням цієї обставини. Оскільки з відповідача на користь позивача належить відшкодувати 7474,14 грн, а з позивача на користь відповідача 1265,84 грн, то з відповідача на користь позивача належить стягнути відповідну різницю (6208,30 грн) у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору (ст. 141 ч.ч. 1, 10 ЦПК України).

Керуючись ст. 141 ч.ч. 1, 10, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Перечинського районного суду від 16 грудня 2016 року у частині задоволення вимоги позову Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу щодо стягнення пені в сумі 109795,88 грн (сто девять тисяч сімсот девяносто пять гривень 88 коп.) скасувати, у цій вимозі позову відмовити, в іншій частині апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

За результатом розгляду справи стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» 6208,30 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 6 квітня 2018 року.

Судді