АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 640/17240/16-ц (категорія: договірні)

Провадження № 22ц/790/1139/18

12 липня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1

- ОСОБА_2,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року (суддя Попрас В.О.)

у цивільній справі № 640/17240/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6

про стягнення заборгованості за договором позики

та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5

про визнання недійсним договору позики, -

встановив:

ОСОБА_5 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з останніх в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 01.08.2002 року у розмірі 10062243,84 грн., з них: 5240752,00грн. основної суми заборгованості, 4821491,84 грн. пені.

В обґрунтування позову зазначила, що 01.08.2002 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 250 000,00 доларів США для здійснення будівництва житлового будинку за адресою: м. Харків, в'їзд 2-й Піщаний, 2. В пункті 7 договору позики передбачено, що у випадку порушення позичальником строку повернення позики, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,1 відсотка від неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Зобов'язанням за договором позики ОСОБА_3 виконав частково в розмірі 56 400,00 доларів США . Дата останнього платежу 07.09.2014 року. Заборгованість на час звернення з вимогами до суду становить 193 600,00 доларів США або 5 240 752,00 грн. За простроченням виконання грошового зобов'язання нараховані штрафні санкції у розмірі 4 821 491,84 грн. У звязку з тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на часу укладення договору позики перебували у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_6 повинна відповідати за зобов'язаннями солідарно на підставі ч.4 ст.65 СК України.

ОСОБА_6 подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати недійсним договір позики укладений 01.08.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

В обґрунтування позову зазначила, що укладений договір позики є фіктивний, укладений без наміру створення відповідних правових наслідків, з метою впливу на її особисті матеріальні права.

Також вказувала, що вона до 12.08.2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. Сімейні стосунки між ними припинились ще у 2009 році у звзяку з тим, що ОСОБА_3 створив нову сім'ю із ОСОБА_5 Їй не було відомо, що її колишній чоловік взяв у борг кошти поки не отримала копії позову. Стверджує, що ОСОБА_3 не працював, не мав самостійного заробітку. Житловий будинок побудовано виключно на її гроші, які вона отримувала від здійснення підприємницької діяльності, інші кошти до будівництва не залучались. Для будівництва будинку ОСОБА_6 уклала з ППКФ «ЛЕНС» договір підряду на будівництво, вартість будівництва якого становила всього 379 255,00 грн., які вона повністю сплатила у липні 2002 року, що підтверджується приходними касовими ордерами.

Відповідач зазначала, що до 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не були знайомі, а тому не могли укласти договір позики у 2002 році. До того ж ОСОБА_5 не могла мати обєктивної можливості у віці 24 років надати безпроцентну позику незнайомому чоловіку у розмірі 250000,00 доларів США, без будь-яких фінансових або майнових гарантій, ще й на строк 11 років. Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 побудовані на підставі зловмисної домовленості і ґрунтуються виключно на сфальсифікованих доказах, та зазначає, що договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не відображає справжньої волі сторін щодо правових наслідків укладеного договору, а тому цей договір позики підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 01.08.2002 р. в розмірі 5 202 225,60 грн. та пені в сумі 1 898 812,34 грн., а всього стягнути 7 101 037,94 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. В задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики відмовлено. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 6 890 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представника ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши відповідну заборгованість з відповідачів солідарно.

В якості доводів своїх вимог апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме ст. ст. 65 СК України, ст. ст. 541, 1046 ЦК України. Зазначає, що на час укладання договору позики від 01.08.2002 року відповідачі по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, позичені грошові кошти були витрачені на будівництво їх спільного будинку, тобто, договір було укладено, а отримане за ним використано в інтересах сімї, а тому відповідачі несуть солідарний обовязок по поверненню позики. При цьому апелянт також вказує, що обізнаність чи необізнаність одного з подружжя про укладення іншим з подружжя правочину в інтересах сімї жодним чином не впливає на їхній спільний обовязок виконання цього зобовязання.

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав відзив, у якому зазначав, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, судом правильно застосовано норми матеріального права із додержанням норми процесуального.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року в редакції чинній на момент розгляду справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України та пунктом 1 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України ці кодекси набрали чинності з 1 січня 2004 року.

За змістом п.п. 4, 6, 9, 10 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Судовим розглядом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики від 01.08.2002 року, згідно якого позивачка передала відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 250000,00 доларів США, які ОСОБА_3 зобовязувався повернути до 01.08.2014 р.

Зобов'язання за договором позики відповідач ОСОБА_3 виконав частково, повернувши 56400,00 доларів США, а решта сума боргу в розмірі 193 600,00 доларів США не сплачена.

Згідно зі ст. 151 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору позики від 01.08.2002 р.) в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо'язується повернути позикодавцеві таку ж суму

грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. (ст. 374 ЦК УРСР)

Зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. (ст. 161 ЦК УРСР)

Судом першої інстанції визначено суму основного боргу за договором позики у розмірі 5 202 225,60 грн. (193 600 х 26,871) станом на день вирішення справи, виходячи з даних Національного банку України щодо курсу гривні до долара США (26,871 грн. за 1 долар США).

Вказані розрахунки суду першої інстанції сторонами не оскаржувались.

Згідно п.7 Договору позики позивач та відповідач ОСОБА_3 домовилися, що у випадку порушення позичальником строку повернення позики, вказаного у п.2 цього Договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від неповерненої суми позики за кожен день прострочення.

Якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлена неустойка (штраф, пеня), то збитки відшкодовуються в частині, не покритій неустойкою (штрафом, пенею). (ст. 204 ЦК УРСР)

Несплата відповідачем ОСОБА_3 суми боргу після спливу строку, встановленого договором позики, є простроченням виконання грошового зобов'язання та його порушенням, через що відповідно до умов договору може бути застосована неустойка у вигляді пені.

Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про застосування позовної давності до позовних вимог в частині стягнення передбаченої Договором позики пені.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з пунктом 2 Договору позики від 01.08.2002 р. кінцевим строком повернення позики є 01.08.2014 р.

Таким чином, позивач має право стягнути з відповідача ОСОБА_3 пеню лише за рік, а не за весь період прострочення боргового зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що за прострочення виконання основного зобов'язання відповідач ОСОБА_3 зобов'язаний сплатити на користь позивачки пеню в розмірі 1 898 812,34 грн. (193 600 х 0,001 х 365 х 26,871), що узгоджується з положеннями п.1 ч.2 ст.258, п. 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Відповідні розрахунки суду першої інстанції, як і правильність висновків суду першої інстанції щодо стягнення відповідних коштів з ОСОБА_3 апелянтом не оскаржувались, а рішення суду фактично оскаржено в частині відмови в задоволенні позову про солідарне стягнення відповідної заборгованості з нього разом з ОСОБА_6

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку щодо недоведеності факту того, що договір позики від 01.08.2002 р. був укладений відповідачем ОСОБА_3 в інтересах сімї ОСОБА_3 та одержані за договором кошти були використані в інтересах сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими з огляду на таке.

Частинами 1, 2 статті 164 ЦК УРСР встановлено, що виконання зобов'язання, що виникло з договору, може бути покладене в цілому або в частині на третю особу, якщо це передбачено встановленими правилами, а так само якщо третя особа зв' язана з однією з сторін адміністративною підлеглістю або відповідним договором. У цьому разі відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання несе сторона за договором, з якого воно виникло, якщо законодавством Союзу РСР і Української РСР не передбачено, що відповідальність несе безпосередній виконавець.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 31 КЗпШ України (в редакції, чинній на момент укладення договору позики від 01.08.2002 р.) за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на його роздільне майно і на частку в спільній сумісній власності подружжя, яка належала б йому при поділі цього майна. Стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов'язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби.

Статтею 174 ЦК УРСР встановлено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають, якщо вони передбачені договором або встановлені законом, зокрема при

неділимості предмета зобов'язання.

З систменого аналізу зазначених положень КЗпШ України та ЦК УРСР вбачається, що, якщо один з подружжя не надав згоду на укдладення другим з подружжя договору, за яким ним взято зобовязання, в тому числі грошове, то він відповідає за цим зобов'язанням другого з подружжя лише якщо воно було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби. При цьому таке зобовязане не є солідарним, а кожний з подружжя відповідає у відповідній частці.

Аналогічні правила встановлює ч. 4 ст. 65 СК України, тлумачення якої свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника).

Відповідний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) та ст. 12, 81 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому саме кредитор у відповідному зобовязані повинен доводити, що кошти було використано на потреби сімї, про що свідчать висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц (провадження № 61-1028св18), від 17.05.2018 року у справі № 373/1084/17 (провадження № 61-12165св18)

В порушення вказаного загального принципу змагальності, ані позивачем, ані апелянтом не доведено, що кошти у розмірі 250 000,00 доларів США, одержані ОСОБА_3 за договором позики від 01.08.2002 року, були використані в інтересах сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Матеріали справи не містять переконливих належних та достатніх доказів в підтвердження таких обставин.

При цьому судом першої інстанції надано належну оцінку наявним доказам та враховано доводи сторін по справі.

Зокрема, встанолено, що 05.07.2002 року, тобто ще до укладення договору позики ОСОБА_3 договору позики від 01.08.2002 року, ОСОБА_6 уклала із ППКФ «ЛЕНС» договір підряду на будівництво житлового будинку за адресою: м. Харків, 2-й Пісчаний в'їзд, 2. Вартість будівництва, відповідно до локальної сміти становила 379 255,00 грн., які ОСОБА_6 повністю сплатила у липні 2002 року, про що свідчать відповідні приходні - касові ордери.

Доводи ОСОБА_6 про те, що вартість будівництва будинку ОСОБА_6 сплатила особисто коштами, отриманими від здійснення підприємницької діяльності у період 2000-2002 р., не спростовані. Про рівень доходів ОСОБА_6 свідчать звіти платника єдиного податку, згідно яких у 2001 році ОСОБА_6 отримала та задекларувала дохід у розмірі 102 484,00 грн., у 2002 році -158 277,00 грн., у 2003 році 246 293,00 грн.

Крім того, судом враховано показання ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_8, зокрема щодо обставини укладення договору позики від 01.08.2002 року, а також, що у 2009 році ОСОБА_3 створив нову сімю, почавши проживати разом з позивачем по справі ОСОБА_5 До того часу його сину ОСОБА_8 не було нічого відомо про ОСОБА_5, зокрема і про наявність відповідного боргу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності факту того, що договір позики від 01.08.2002 р. був укладений відповідачем ОСОБА_3 в інтересах сімї ОСОБА_3 та одержані за договором кошти були використані в інтересах цієї сімї, а тому відсутні підстави стягнення відповідних коштів з ОСОБА_6

Вказаних висновків апеляційна скарга не спростовує, а тому в її задоволенні необхідно відмовити, а рішення залишити без змін, адже воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, судові витрати у вигляді сплаченого ОСОБА_3 судового збору за подачу апеляційної скарги необхідно залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 2, 141, п. 1 ч.1 ст.374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, (в редакції закону №2147- VІІІ від 03.10.2017 р.), апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 липня 2018 року

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

ОСОБА_2