Головуючий суду 1 інстанції - Стеценко О.С.
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 430/1281/14-ц
Провадження № 22ц/782/457/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Коротенка Є.В.,

суддів: Луганської В.М., Орлова І.В.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

участники справи:

позивач - ОСОБА_2;

співвідповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович,

розглянувши у відкритому судовом засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 20 лютого 2017 року (ухвалене у складі судді Стеценко О.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та, в подальшому уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним:

- договір дарування житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, посвідчений 24.11.2011 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., зареєстрований в реєстрі за № 1690;

- договір дарування магазину з літнім майданчиком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, посвідчений 24.11.2011 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., зареєстрований в реєстрі за № 1691.

Позовна заява мотивована тим, що 27.09.2001 року між нею та ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований Петровською селищною радою Станично - Луганського району Луганської області, актовий запис № 21. Рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 18.01.2012 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано.

За час перебування у шлюбі ними набуто майно, зокрема: житловий будинок АДРЕСА_1, та магазин з літнім майданчиком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Вказані об'єкти нерухомого майна за договорами дарування від 24.11.2011 року були подаровані відповідачем своїй матері - ОСОБА_6

Позивач зазначила, що жодної згоди на укладення цих Договорів дарування вона не надавала, не уповноважувала жодну особу на підписання самих Договорів або такої згоди.

Оскільки вважає своє право власності на частину вказаного нерухомого майна порушеним, просила визнати зазначені договори дарування недійсними.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 20.02.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними були задоволено повністю. Суд вирішив:

- визнати недійсним Договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, посвідчений 24.11.2011 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., зареєстрований в реєстрі за № 1690;

- визнати недійсним Договір дарування магазину з літнім майданчиком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, посвідчений 24.11.2011 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., зареєстрований в реєстрі за № 1691.

Були розподілені судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою на нього та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Позивачка та відповідач ОСОБА_4 до судового засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Зокрема, ОСОБА_4, як особа, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого на цей час невідоме (том 4, а.с.93-96, 110, 120), у відповідності до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України був викликаний до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (том 4, а.с.114).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.213 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

07 лютого 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 (том 1, а.с.2-6).

Ухвалою Станично-Луганського районного суду Луганської області від 29.02.2012 року до участі у справі в якості співвідповідача була залучена ОСОБА_6, яка померла, і ухвалою Станично-Луганського районного суду Луганської області від 15.08.2016 року до участі у справі в якості співвідповідача був залученений ОСОБА_4, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 (том 1, а.с.20, 21, 287; том 3, а.с.77).

Встановлено, що з 27.09.2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 18.01.2012 року у цивільній справі № 2-1361/11 шлюб між ними було розірвано (том 1, а.с.188).

При цьому суд при ухваленні рішення встановив, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися у 2011 році.

Вказане судове рішення набрало законної сили та є чинним.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було набуте майно, зокрема:

- житловий будинок АДРЕСА_1, розташований по АДРЕСА_1, з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами - на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу, укладеного 11.03.2010 року (том 1, а.с. 118-122);

- магазин з літнім майданчиком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 - на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу, укладеного 20.10.2009 року (том 1, а.с. 132-136).

Зазначене майно було оформлене на на ім'я ОСОБА_3

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні приписи містяться і у ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

При цьому ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що придбані в 2009-2010 роках житловий будинок АДРЕСА_1, розташований по АДРЕСА_1, та магазин з літнім майданчиком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, стали об'єктами права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, незалежно від того, що майно було оформлене на ім'я останнього.

Згідно із ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При цьому частиною третьою вказаної статті встановлено, що для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Встановлено, що 24.11.2011 року вказані житловий будинок та магазин з літнім майданчиком, що були об'єктами права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за нотаріально посвідченими Договорами дарування були подаровані ОСОБА_3 своїй матері - ОСОБА_6 (том 1, а.с. 109, 123).

Позивач жодної згоди на укладення цих договорів дарування не надавала, не уповноважувала жодну особу на підписання самих договорів або такої згоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 вказане нерухоме майно було відчужене своїй матері безоплатно, а тому вважати договори дарування такими, що укладені в інтересах сім'ї, не можна.

Більше того, приймаючи до уваги намагання ОСОБА_3 у другій половині 2011 року розірвати шлюб з ОСОБА_2 без відома останньої та одночасне з цим здійснення ним активних дій по безоплатному відчуженню спірного майна близькій особі - своїй матері, колегія суддів приходить до висновку, що названий відповідач та ОСОБА_6, як контрагент за зазначеними договорами дарування, діяли недобросовісно.

Зокрема, ОСОБА_6 достеменно знала про те, що подароване їй сином майно було придбане ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Обізнаність матері у вказаному питанні підтвердив у судовому засіданні апеляційного суду і сам ОСОБА_3

Крім того, на думку суду, при укладанні договорів та їх нотаріальному посвідченні ОСОБА_6 не могла не знати, що її син, як той з подружжя, хто укладав угоди, не отримав згоди на це другого з подружжя - ОСОБА_2, оскільки договори та інші необхідні для нотаріального посвідчення угод документи укладалися та оголошувались в її присутності, у зв'язку із чим вся наявна інформація, що стосується укладання угод, для ОСОБА_6 була відкрита та доступна.

Також про недобросовісність дій сторін оскаржуваних договорів дарування свідчить подання при нотаріальному посвідченні угод на ім'я нотаріуса представником ОСОБА_3 за довіреністю - ОСОБА_4 письмових заяв про те, що на момент придбання відчужуваного нерухомого майна дарувальник у зареєстрованому шлюбі не перебував, що у повній мірі не відповідає дійсності (том 1, а.с.110-111, 124-125).

При цьому ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_3 та сином ОСОБА_6

Встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 і на час апеляційного перегляду справи (том 4, а.с.97-102).

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

При таких обставинах укладення одним з подружжя - ОСОБА_3 договорів щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя - ОСОБА_2 є підставою для визнання таких договорів недійсними, оскільки суд установив, що ОСОБА_3 та контрагент за договорами - ОСОБА_6 діяли недобросовісно.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

При цьому колегія суддів приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у цивільній справі № 304/1423/15-ц.

Наведені в апеляційній скарзі доводи апеляційним судом відхиляються, оскільки судом першої інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зокрема, посилання апелянта на наявність заочного рішення Станично-Луганського суду Луганської області від 25.08.2011 року (про розірвання шлюбу) та рішення Станично-Луганського суду Луганської області від 27.04.2011 року (про встановлення факту окремого проживання та ведення самостійного господарства) є безпідставними, оскільки вказані судові рішення є такими, що скасовані (том 1, а.с.187, 190).

Крім того, відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Посилання ж скаржника на той факт, що подружжя з 2006 року не проживали разом та не вели спільне господарство, а також на те, що спірне майно було придбане ним за власні та позичені кошти також не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини можуть бути взяті до уваги при розподілі майна подружжя у відповідності до ст.71 СК України, але такі позовні вимоги сторонами у справі не заявлялись.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, будь-яких належних доказів на підтвердження своїх доводів апелянт суду не надав, тому судом першої інстанції постановлене правильне по суті і справедливе рішення.

При ухваленні рішення у справі суд розподілив судові витрати у повній відповідності до положень ст.88 ЦПК України (в редакції - на час розгляду справи судом першої інстанції).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26.07.2018 року.

Головуючий Є.В. Коротенко

Судді: В.М. Луганська

І.В. Орлов