Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 345/2820/15-ц

провадження № 61-14401св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, Калуська міська рада Івано-Франківської області,

третя особа - Головне управління Держгеокадастру,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року у складі судді Гринів М. А. та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2017 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Горблянського Я. Д., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Калуської міської ради Івано-Франківської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру, про припинення права власності на 1/2 частину житлового будинку із виплатою компенсації, визнання права власності на житловий будинок в цілому, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 20 лютого 2001 року № 74 та скасування права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку. В процесі розгляду справи збільшив позовні вимоги.

Позов мотивовано тим, що йому та ОСОБА_2 на праві власності належить по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 в місті Калуші Івано-Франківської області. Даний будинок сторони успадкували від своїх батьків 24 червня 1960 року. У квітні 1960 року погоджено порядок користування та володіння кімнатами (площами) житлового будинку між ними, який було зареєстровано у Калуському БТІ. Свою частину будинку відповідач зруйнувала особисто, без згоди позивача, в 1983-1984 роках отримавши за це компенсацію в повному розмірі, оскільки у 80 роках на території спірного будинковолодіння планувалось будівництво житлового кварталу. На даний час на території домоволодіння, на місці частки відповідача знаходяться частина фундаменту та залишки колишніх старих будівельних матеріалів, частина кімнат відповідача непридатна для проживання. Він має намір самостійно реконструювати свою частину будинку та привести її у придатний для проживання стан. ОСОБА_2 відмовляється звернутись із заявою про припинення права власності на зруйновану частку майна до Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції. Він готовий компенсувати ОСОБА_2 частку у зазначеному майні.

Просить припинити право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 з виплатою вартості цієї частки за рахунок ОСОБА_1 в розмірі відповідному до висновку судової будівельно-технічної експертизи; визнати право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 61,5 м. в цілому; визнати недійсним (незаконним) рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 20 лютого 2001 року № 74 про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, кадастрові НОМЕР_1, розташовані по вул. АДРЕСА_3, визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2, виданий ОСОБА_2 30 березня 2001 року виконавчим комітетом Калуської міської ради на земельну ділянку площею 0.05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. АДРЕСА_3, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №174/01-24, скасувати державну реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав України та стягнути на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради від 20 лютого 2001 року № 74, з дотриманням вимог земельного законодавства передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 в м. Калуші. Відповідно статті 365 ЦК України відсутні підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку вказаного житлового будинку та визнання права власності за позивачем на житловий будинок в цілому, оскільки відповідачка не погоджується на грошову компенсації за належне їй майно.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2017 року рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, та скасувати ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання про витребування доказів, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно надали перевагу та взяли до уваги сумнівний розподіл землі між співвласниками будинку в 2001 році та не правильно застосували статтю 30 ЗК України 1990 року. Судом не враховано, що ОСОБА_2 отримала компенсацію за спірний будинок в 1984 році згідно діючого на той час законодавства, а тому шкода при припиненні права власності ОСОБА_2 на ? частину будинку є неістотною. При прийнятті рішення виконкому Калуської міської ради про надання ОСОБА_2 земельної ділянки було перевищено повноваження вказаного виконкому міської ради та відповідно до роз'яснень Держземагенства від 17 червня 2014 року у випадку виникнення спільної часткової власності на один житловий будинок, виникає і спільна часткова власність на земельну ділянку, на якій він розміщений. Тому виданий ОСОБА_2 акт на землю є незаконним та спрямований на унеможливлення подальшої приватизації ОСОБА_1 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 подав суду пояснення до касаційної скарги.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що спадкоємцями спадкового майна померлого ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_5 - є ОСОБА_5 (дружина ОСОБА_4), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_1 (син), по 1/3 частки кожному, що підтверджується дублікатом свідоцтва про право на спадщину від 24 червня 1960 року.

01 червня 1963 року ОСОБА_5 подарувала свою 1/3 частки зазначеного вище будинковолодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Власниками зазначеного майна є ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яким належить по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_6.

Відповідно до частини першої статті 30 ЗК України 1990 року, що був чинним до 1 січня 2002 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

28 листопада 2000 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виділено кожному по 1807 кв. м. земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради від № 523 та затверджено погоджені проекти впорядкування прибудинкових територій між співласниками будинковолодінь по АДРЕСА_4 у м. Калуші.

30 березня 2001 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована на АДРЕСА_4 в м. Калуш для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель/присадибна ділянка, що підтверджується державним актом на землю серії НОМЕР_2 та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Судом встановлено, що при передачі ОСОБА_2 у приватну власність вказаної земельної ділянки суду не надано доказів про порушення права власності чи користування земельною ділянкою ОСОБА_6

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від

17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи проведеної по цивільної справи №345/2820/15-ц, на день проведення експертизи залишилося збереженим в натурі 8,39 % конструктивних елементів житлового будинку АДРЕСА_7 із 1/2 частини, що належить ОСОБА_2 Ринкова вартість цієї частини становить 41 030,00 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що значимість шкоди та її істотність, слід оцінювати не тільки правом власності на ? частину будинковолодіння, а й тим, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,05 га для обслуговування своєї частини будинку і державний акт про право власності на земельну ділянку виданий у ОСОБА_2 з дотриманням вимог земельного законодавства України.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження ОСОБА_1 про те, що при прийнятті рішення виконкому Калуської міської ради про надання ОСОБА_2 земельної ділянки ним було перевищено його повноваження. Даному доводу надана належна оцінка судом апеляційної інстанції.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України, чинною на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, принципу оцінки доказів.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило