Справа №521/691/17
Провадження №2/521/1379/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.,

при секретарі Бєрової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (в інтересах ОСОБА_2) до ОСОБА_3, треті особи Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним заповіту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2, звернулась 16 січня 2017 року до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, із вимогами визнати недійсним заповіт від 03 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, яким ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, заповідала ОСОБА_3 своє майно; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що у померлої ОСОБА_5, яка за життя працювала з лютого 2010 року у міському протитуберкульозному диспансері, завідуючим якого була ОСОБА_6, склалися довірчі відносини із останньої, яка, навіть після звільнення ОСОБА_5 у 2012 році, підтримувала із нею приязні стосунки та допомогала у побуті. 06 липня 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати, та на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_2, яка приходиться онукою ОСОБА_6 Також позивач просить суд визнати заповіт, складений ОСОБА_5 03 серпня 2016 року на користь відповідача, недійсним з підстав того, що спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, внаслідок її хвороби у період з 31 липня 2016 року до 04 серпня 2016 року, коли вона померла у МКЛ №1.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні заперечував проти позову вказуючи, що має підстав для визнання заповіту недійсним, звернувши увагу суду на існування у заповідача права на скасування заповіту, яке обумовлено правом особи, яка вчинила односторонній правочин, відмовитися від нього і гарантоване ст. 1254 ЦК України. Таке право не обумовлено ніякими обставинами, в тому числі стосунками між заповідачем та особою, в інтересах якої складено заповіт, розміром матеріальної допомоги, яка могла надаватись заповідачу. Твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_5 на момент посвідчення заповіту в інтересах відповідача не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, нічим не підтверджено та лише припущенням. З медичної документації вбачається, що 03.08.2016 року за наслідками огляду лікарем ОСОБА_5 остання самостійно прийняла рішення про відмову від обстеження, при цьому лікарем не було встановлено підстав для її невідкладної госпіталізації (як, наприклад, тяжка хвороба, безпорадний стан хворого). 04.08.2016 року підчас приїзду бригади швидкої медичної допомоги ОСОБА_5 самостійно висловлювала скарги на стан здоровя, її свідомість була ясною. Факт смерті ОСОБА_5 пізніше 04.08.2016 року у лікарні від гострої хвороби не спростовує її вільне волевиявлення щодо належного їй майна у вигляді заповіту до цього моменту. Складання заповіту ОСОБА_5 не відбувалось одномоментно або спонтанно, оскільки нотаріус за день до посвідчення заповіту (03.08.2016 року) також відвідувала ОСОБА_5, де уточнювала її наміри щодо розпорядження її майном, на підставі чого і були підготовлені усі необхідні документи для посвідчення заповіту наступного дня. Підчас вчинення ОСОБА_5 оспорюваного правочину нотаріус встановила дійсність намірів заповідача, та перевірила її дієздатність, про що зазначено у заповіті. Відповідачка була сусідкою ОСОБА_5, вони були близькими одна до одної особами, мали спільні життєві інтереси, постійно спілкувались, ОСОБА_3 допомагала заповідачці у побуті, опікувалась нею по мірі можливості, незважаючи на свою інвалідність.

Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, надіслала на адресу суду заперечення на позовну заяву, у яких зазначила, що 04 серпня 2016 року за реєстровим № 602, нею був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_5. Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 Глави 10 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 було встановлено особу громадянки, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, перевірено її дієздатність, в результаті неодноразово проведених розмов щодо зясування дійсних намірів заповідача та розяснення наслідків вчинення нотаріальної дії, а також відповідності волі і волевиявлення особи вчиненої нотаріальної дії. Під час особистої розмови були зясовані наміри ОСОБА_5 щодо посвідчення заповіту на користь ОСОБА_3. Заповідачем особисто, власноручно складено, підписано та подано заяву з проханням посвідчити заповіт на користь ОСОБА_3. При цьому, психічний та фізичний стан заявника був стабільним, про що свідчить навіть поверхневий огляд тексту заяви з абсолютно твердим почерком та чітким формулюванням змісту. Зазначена заява належним чином зареєстрована в Журналі вхідної кореспонденції та зберігається у справі 02-12. Відповідно до чинного законодавства жодна умова (підстава) в тому числі доброзичливі відносини, надання сторонніми особами або родичами матеріальної допомоги та моральної підтримки, наявність серед заінтересованих осіб неповнолітніх дітей, тощо не можуть позбавити заповідача безумовного та беззастережного права на скасування у будь-який час свого заповіту та складання нового заповіту, що передбачено ст. 1254 Цивільного кодексу України.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків у судовому засіданні, зясувавши всі обставини справи, вважає позов необґрунтованим та недоведеним з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 06 липня 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати, та на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_2 Заповіт було посвідчено державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 за реєстровим № 2-1002.

04 серпня 2016 року ОСОБА_5 склала заповіт, який був посвідчений за реєстровим № 602 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, яким все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати, та на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_3.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1234 право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. За правилами ст.ст. 1247,1248 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини 4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 ЦК України. Нотаріус посвідчує заповіт, який підписаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається при свідках (ст.1253 цього кодексу). Відповідно до ч.1,2 ст.1257 ЦК України заповіт складений особою яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі.

04 серпня 2016 року ОСОБА_5 була доставлена бригадою КУ «Одеська міська станція швидкої допомоги» до МКЛ-1, куди була госпіталізована.

04 серпня 2016 року ОСОБА_5 померла, про що 05 серпня 2016 було складено відповідний актовий запис №8055.

20 вересня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було заведено спадкову справу за № 10-2016 щодо майна ОСОБА_5

Оцінюючи заявлені позовні вимоги на предмет обґрунтованості суд зауважує, що згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положення ст. 203 ЦК України знаходять свій розвиток у спеціальних статтях, які встановлюють підстави для визнання правочину недійсним, зокрема ст.ст. 225, 230 ЦК України. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.16 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 р. правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Як роз'яснив Пленум ВСУ в п.п. 5, 14 постанови «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» N 8 від 30 травня 1997 року, що призначення експертизи в цивільних справах допускається як під час судового розгляду, так і в процесі підготовки до нього. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

У ході розгляду справи судом за клопотанням сторін було допитано свідків, а саме ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6

Зокрема, ОСОБА_9 пояснила суду, що була сусідкою ОСОБА_5 за життя останньої, яка була одинокою жінкою, і в останній час їй ніхто, крім сусудів, не допомогав; сама ОСОБА_5 була без дивацтв, із ОСОБА_3 у померлої склались за життя приємні та довірчі відносини, враховуючи це наявністю заповіту на користь ОСОБА_3 здивована не була. ОСОБА_6 їй не знайома.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що був сусідом ОСОБА_5 за життя останньої, вона була до дня смерті адекватною жінкою, навіть в побуті була раціональною, весь час перебувала в повному розумі, слідкувала за собою, незважаючи на пенсійний вік; бачив її у день смерті в момент госпіталізації бригадою швидкої медичної допомоги, вона перебувала в свідомості. ОСОБА_6 він не бачив.

ОСОБА_10 пояснив, що є чоловіком відповідача, та був сусідом ОСОБА_5 за її життя. ОСОБА_3 допомагала у побуті ОСОБА_5 по мірі можливості, адже є особою з інвалідністю по зору, часто перебувала у гостях, між ними виникли відкриті та довірчі відносини. Стосовно заповіту на користь його дружини ОСОБА_5 вела мову вже довгий час до своєї смерті. 04 серпня 2016 року бачив ОСОБА_5М, в момент госпіталізації останньої бригадою швидкої медичної допомоги, вона перебувала в свідомості, спілкувалась з лікарями, описуючи свої скарги на стан здоровя.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що працює головним лікарем Міського протитуберкульозного диспансеру, допомагала ОСОБА_5 за життя останньої, купували їй речі та продукти, допомагала матеріально. Бачила заповідачку особисто із регулярністю раз на півроку, востаннє спілкувалась із нею по телефону 03 серпня 2016 року близько 21 години, підчас розмови ОСОБА_5 висловлювала їй скарги на своє самопочуття, казала, що хворіє.

Ухвалою суду від 01 лютого 2018 року за клопотанням позивача по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. 09 липня 2018 року до суду з Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3 надійшов висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №519 від 02 липня 2018 року, згідно якого ОСОБА_5 за представленими даними у період часу, який відповідає укладання заповіту 04 серпня 2016 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляла. ОСОБА_5 за представленими даними у період часу, який відповідає укладання заповіту 04 серпня 2016 року, відповідно до свого психічного стану була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Статтею 110 ЦПК України регламентовано, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У ході розгляду справи судом за клопотанням сторін було допитано свідків, а саме ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, які детально пояснили суду про стан фізичного та психічного здоровя ОСОБА_5.

Вказані пояснення свідків були долучені до матеріалів справи в письмовому вигляді та надані в розпорядження експертів разом із медичною документацією ОСОБА_5 (зокрема, медичною картою № НОМЕР_1 «МКЛ № 1» від 04 серпня 2016 року, картою виїзду швидкої допомоги №196 від 04 серпня 2016 року) для надання висновку судово-психіатричних експертів.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При перевірці й оцінці експертного висновку суд враховує повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи, обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, зокрема медичною документацією ОСОБА_5 та показаннями свідків, що у сукупності підтверджує здатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними підчас складання заповіту 04 серпня 2016 року, та відсутність підстав для визнання цього правочину недійсним.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-131цс14, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно правової позиції Верховного Суду (справа № 596/148/16-ц, постанова від 07 лютого 2018 року), підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Будь-яких належних доказів знаходження ОСОБА_5 у стані, який охоплюється диспозицією ст. 225 ЦК України, стороною позивача не надано, та у ході розгляду справи представлено не було.

Відповідно до ч. ч. 7-8 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У звязку з тим, що за заявою представника позивача ухвалою суду від 30 січня 2017 року було вжито заходи забезпечення позову, вони підлягають одночасному скасуванню при ухваленні даного рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 76-83, 141, 158, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 3, 16, 203, 215, 225 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовуОСОБА_1 (в інтересах ОСОБА_2) до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року, а саме:заборону приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом та проведення реєстрації права власності на спадкове майно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої 04 серпня 2016 року (спадкова справа №10-2016).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення/.

Головуючий: