Провадження №2/760/3924/18
В справі № 760/2932/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - Івашової Г.Л.

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3

представника відповідача 1 - ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства « Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення, суд

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить виселити відповідачів з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Посилається в позові на те, що з 1998 року ПАТ «Трест «Київміськбуд - 2» є власником гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

В кімнаті НОМЕР_1 зазначеного гуртожитку проживають відповідачі.

Відповідачі на даний час не перебувають та не перебували з ПАТ «Трест «Київсміськбуд - 2» в трудових відносинах, а тому безпідставно користуються майном у гуртожитку, чим порушують його права власника.

Так, відповідачка ОСОБА_2 поселена до гуртожитку як співробітник ВАТ «Трест «Київоздоббуд».

01 січня 2009 року між ПАТ «Трест «Київміськбуд - 2» та ВАТ «Трест «Київоздобуд» був укладений договір №22 на утримання житлового фонду, предметом якого було надання в строкове платне користування ліжко - місць в гуртожитку.

Листом ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» даний договір був розірваний з 11 квітня 2011 року, а до підприємства - орендара висунуто вимогу повернути об'єкт оренди та звільнити майно.

Таким чином, на день звернення до суду з позовом у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у гуртожитку.

Крім того, зазначив, що гуртожитки за своїм призначенням являються житлом для тимчасового проживання, яким особи забезпечуються до вирішення своїх житлових питань.

Згідно з відомостями з державного реєстру прав власності на нерухоме майно у 2004 році відповідачка ОСОБА_2 набула у приватну власність будинок АДРЕСА_2

Таким чином, станом на день звернення до суду відповідачі забезпечені житлом і більше не мають потреби у тимчасовому житлі, а саме ліжко - місцях у гуртожитку.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала.

Відповідачі та представник відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечували.

Відповідачка ОСОБА_2 посилалася на те, що вона з сім»єю в складі 3- осіб (донька та син), зарахована на квартирний облік з 22 серпня 1990 року та включена до першочергового списку, як одиноку матір, однак станом на день розгляду зазначеної справи у суді зазначену квартиру за квартирним обліком вона не отримала.

Відповідно до п.13 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вона є особою, яка не має власного житла, а тому потребує поліпшення житлових умов відповідно до ст. 34 ЖК України.

Згідно з Примірним положенням про гуртожитки жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі такого рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Вона була офіційно поселена в даний гуртожиток, її місце проживання в ньому було офіційно зареєстровано, усі нараховані платежі нею сплачувались вчасно.

Крім того, зазначила, що відповідно до ст. 125 ЖК України не може бути виселено осіб, які працювали на підприємстві , в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менш як 10 років.

Вона працювала на підприємстві ВАТ «Трест «Київоздоббуд» 19 років, а саме з 12 квітня 1990 року по 29 липня 2010 року.

Вважає при цьому, що розірвання Договору між ВАТ «Трест «Київоздоббуд» та ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» не є підставою для її виселення, оскільки вона ще до його розірвання набула статусу особи, що не підлягає виселенню.

Крім того, представник відповідачки ОСОБА_2 подала заяву і просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача.

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 після дачі пояснень у справі в судове засідання не з»явилися, про час розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з цього та вимог ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.109 Житлового кодексу України УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст.132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на жилий будинок серії НОМЕР_2, виданого 18 вересня 1998 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу від 16 вересня 1998 року №558-С/ЖБ, гуртожиток, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить на праві колективної власності ВАТ «Трест «Київміськбуд-2».

01 січня 2009 року між ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ВАТ «Трест «Київоздоббуд» був укладений Договір найму /оренди/ житла №22, відповідно до п. 1.1 якого наймодавець передає, а наймач приймає у строкове платне користування /найм/ ліжко - місця у кількості 69 штук, які знаходяться в гуртожитку ВАТ «Трест «Київсміськбуд - 2» за адресою: АДРЕСА_1

Майно передається в найм /оренду/ з метою розміщення та тимчасового проживання без права реєстрації працівників наймача на час дії договору.

09 березня 2011 року позивач направив на адресу ВАТ «Київоздоббуд» лист про застосування положень пункту 8.1 Договору, а саме: розірвання Договору з 01 квітня 2011 року в зв'язку з неналежним виконанням ВАТ «Київоздоббуд» договірних зобов'язань, а саме його п. 3.3: несплату орендної плати більше двох місяців.

Цим же листом ВАТ «Київоздоббуд зобов'язано було повернути об'єкт оренди в належному стані з врахуванням нормального зносу протягом 5 днів з моменту припинення дії Договору та звільнити майно - 20 ліжко - місць шляхом переселення своїх працівників, які були заселені в гуртожитки ВАТ «Трест «Київсміськбуд - 2» на підставі укладеного Договору №22 від 01 січня 2009 року в гуртожитки Холдингової компанії «Київміськбуд».

/ а.с. 6; 10 - 13 /

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 з 16 квітня 1990 року працювала на посаді маляра в ВАТ «Трест «Київоздоббуд» , звільнена з роботи 29 липня 2010 року за власним бажанням.

Відповідачка зазначила, що вона була поселена в гуртожиток на підставі ордера №89 на заселення в гуртожиток ліжкового типу, виданого 10 квітня 1990 року ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2».

Згідно з Актом огляду кімнати НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 від 17 грудня 2015 року в кімнаті проживають відповідачі.

Підставою поселення до гуртожитку є ордер №89 від 10 квітня 1990 року.

/ а.с. 8; 73 - 75 /

Відповідно до ч. 2 ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету.

За змістом ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

В пунктах 9,10 розділу П Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Радим Міністрів УРСР №208 від 03 червня 1986 року/ діючого на момент виникнення спірних правовідносин / зазначено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік

ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі.

Додатком до даного Положення встановлена спеціальна форма ордеру, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, а саме: в ньому зазначається дата видачі ордеру; найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, яким належить гуртожиток; номер і серія ордеру; прізвище, ім'я, по батькові особи, яка отримує жилу площу у гуртожитку, місце її роботи або навчання; адреса місцезнаходження гуртожитку; номер корпусу і кімнати; на підставі якого рішення видано ордер; склад сім'ї особи, яка отримує житлову площу у гуртожитку.

Ордер підписується керівником підприємства, установи, організації та скріплюється відбитком печатки підприємства, установи, організації.

В установленому порядку право на підписання ордерів може бути надане іншій посадовій особі (наприклад, керівнику структурного підрозділу, у складі якого діє гуртожиток).

З наданої відповідачкою копії ордера № 89 від 10 квітня 1990 року вбачається, що він не відповідає встановленим вимогам, в ньому не зазначено населений пункт, повне найменування особи, якій він був виданий, серія ордера, номер та розмір житлового приміщення, на яке він видавався, номер і дата рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, що має право видати ордер, а також склад сім'ї.

Крім того, ордер був підписаний директором ДП «Житлоексплукатація» ОАО тр. КГС - 2 ОСОБА_6

Тобто, наданий відповідачкою ордер ні по формі, ні по змісту не відповідає спеціальному ордеру, форма якого встановлена Примірним положенням про гуртожитки, та який є єдиною підставаою для вселення в гуртожиток, а тому не може свідчити про законність вселення та проживання відповідачів у ньому.

Встановлено також, що 29 жовтня 2000 року між ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Київміськбуд - 2» був укладений Договір безоплатного користування майном, згідно з яким ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Київміськбуд - 2» є балансоутримувачем гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Метою використання майна балансоутримувачем є отримання прибутку з надання житлово - комунальних послуг.

Пунктами 2.3 та 2.4 Договору визначені права та обов'язки балансоутримувача гуртожитку.

Укладеним між сторонами договором балансоутримувачу не передавалися права ВАТ »Трест»Київміськбуд-2», на даний час власника гуртожитку, на видачу ордерів на проживання у гуртожитку.

Крім того, суд зважає на те, що Договір між позивачем та ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Київміськбуд - 2» був укладений 29 жовтня 2009 року, Договір між ВАТ » Трест »Київміськбуд-2» та ВАТ »Трест «Київоздобуд» 01 січня 2009 року, в той час, коли документ під назвою »ордер», наданий відповідачкою, датований 10 квітня 1990 року, тобто задовго до укладення вказаних договорів.

/ а. с. 75; 101 - 102 /

Тобто,дана обставина додатково свідчить про вселення відповідачки в гуртожиток з порушенням вимог закону та встановленого законом порядку.

Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що відповідачка ніколи не перебувала в трудових відносинах з ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» , у встановленому законом порядку спеціальний ордер їй на проживання в гуртожитку не видавався.

Відповідачка в судовому засіданні взагалі не змогла підтвердити, хто, коли та на підставі чого видав їй даний дозвіл, який не має форми ордера встановленого зразка, на вселення в гуртожиток.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. ст. 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

В Конституції України зазначено, що всі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

За таких обставин, проживання відповідачів у гуртожитку, виходячи викладеного вище, не може бути визнано таким, що відповідає вимогам закону.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що діями відповідачів порушуються гарантовані законами України та міжнародними правовими актами права позивача на володіння та розпорядження своїм майном.

Крім того, суд зважає на те, що право на проживання у гуртожитку може виникнути як з підстав, визначених Главою 4 ЖК України, так і з підстав, визначених ЦК України.

Порядок та підстави найму /оренду / житла врегульовано Главою 59 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

З повідомлення позивача на адресу відповідачки ОСОБА_2 від 05 січня 2018 року вбачається, що їй пропонувалося укласти договір найму житла.

Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що від укладення договору відповідачка відмовилася.

Це ж підтвердила в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2, посилаючись на законність проживання своєї сім»ї в гуртожитку та постійної реєстрації в ньому.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Власник має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих збитків.

Виходячи з викладеного вище, вселення відповідачів у займане ними житло з порушенням встановленого законом порядку, суд приходить до висновку про обгрунтованістьв миог позивача.

Суд не приймає до уваги тверджень відповідачки ОСОБА_2 та її представника в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, відповідачка вселилася в займане жиле приміщення в гуртожитку з порушенням встановленого законом порядку, а тому проживання відповідачів у ньому внаслідок незаконного вселення не може тягнути за собою законності проживання в ньому.

Крім того, з точки зору закону гуртожиток є тимчасовим житлом, а тому тривалість проживання в ньому та реєстрація місця проживання в ньому не тягне за собою безспірного права на користування ним.

Відповідно до преамбули Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Згідно з ч.3 ст.1 даного Закону сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об'єктами права державної та комунальної власності.

Враховуючи викладене вище, ці обставини не можуть прийматися судом до уваги.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Подаючи заяву про застосування цього строку, представник відповідачки посилалася на те, що позивач став власником гуртожитку 18 вересня 1998 року а тому саме з цієї дати починається строк для звернення позивача до суду.

Судом враховується, що відповідачі проживають в гуртожитку, що належить позивачу на праві власності, без законних на це підстав.

З точки зору закону, гуртожитки є тимчасовим житлом.

Відповідно до ч.1 ст.99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

З цього випливає, що вимоги власника про виселення з належного йому жилого приміщення є такими вимогами, коли сам зміст суб»єктивного права, що захищається в суді, виключає дію правил про позовну давність, а тому положення ст.267 ЦК України до цих правовідносин застосовуватися не можуть.

Керуючись ст..41 Конституції України, ст.ст.15, 16, 256, 261, ч.4 ст.267, 316, 317, 319, 321, ч.1 ст.810 ЦК України, ст.ст.9, ч.1 ст.109, 125, 128, 129, 132 ЖК України, Законом України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст.ст. 4,12-13, 76 -81, 83, 141, 259-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 / ІН НОМЕР_3 /, ОСОБА_3 / ІН НОМЕР_4 /, ОСОБА_5 / ІН НОМЕР_5 / з кімнати НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 / ІН НОМЕР_3 /, ОСОБА_3 / ІН НОМЕР_4 /, ОСОБА_5 / ІН НОМЕР_5 / на користь Приватного акціонерного товариства « Трест «Київміськбуд-2» / м. Київ вул. Народного ополчення, 26-А, / 1 762, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 липня 2018 року.

Суддя: Л.А. Шереметьєва