22-ц/775/463/2018(м)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„03" липня 2018 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 266/4700/17

Номер провадження 22-ц/775/463/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі:

Головуючого: Зайцевої С.А.

суддів:Гаврилової Г.Л.,Пономарьової О.М.

за участю секретаря:Сидельнікової А.В.

учасники справи :

позивач- ОСОБА_4

відповідачі - ОСОБА_5 діюча в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ККП ММР «КК«Приморська», Приморська районна адміністрація ММР,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування ММР,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2018 року головуючого судді Шишиліна О.Г. із складанням повного тексту рішення 02 травня 2018 року по цивільній справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання незаконним та скасування рішення № 30 колегії Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року про переоформлення договору найму житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що відповідно до ордеру її сім'я із трьох осіб заселилась в одну кімнату в квартиру АДРЕСА_1, із особовим рахунком № НОМЕР_1. Інші дві ізольовані кімнати у вказаній квартирі, із особовим рахунком № НОМЕР_2, були надані родині ОСОБА_7, які в подальшому знялися з реєстрації та виїхали на постійне проживання до Російської Федерації. Так, у 1989 році між нею та ОСОБА_7 був укладений договір піднайму житлового приміщення, який у 1991 році був переукладений на новий термін та в подальшому розірваний не був. Позивач перебуває на квартирному обліку з метою поліпшення житлових умов і тому у зв'язку із звільненнями двох кімнат у квартирі, вона зверталась, в тому числі і до Приморської райадміністрації з питання надання двох кімнат їй та її сім'ї. Оскільки діяв строк охоронного свідоцтва на вказані кімнати, таке питання не могло бути вирішено .З наданої відповіді Маріупольської міської ради їй стало відомо, що ОСОБА_7 вселили у вказані дві кімнати тимчасових мешканців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із наданням їм реєстрації з 14 лютого 2008 року. Вважає, що з часу тимчасової реєстрації відповідачі мали право на вселення в квартиру та проживання в ній протягом шести місяців, проте вони не вселилися, свої речі до квартири не завозили, до суду не зверталися, із наймачем цих кімнат не проживали. Не вселення у квартиру у визначений законом строк без поважних на те причин , є підставою для визнання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 особами, які втратили право користування житловим приміщенням . Крім того, рішенням Приморської райадміністрації № 30 від 25 лютого 2015 року ККП "КК "Приморська" дозволено переоформлення договору найму житлового приміщення, яке складається з двох кімнат в квартирі АДРЕСА_1 на племінницю ОСОБА_7 ОСОБА_5, складом сім'ї із чотирьох осіб, у зв'язку із смерт*ю наймача ОСОБА_7 Вказане рішення не відповідає вимогам ст. 106 ЖК України та ст. 19 Конституції України, а тому просила визнати його незаконним та скасувати.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ККП Маріупольської міської ради «КК «Приморська», Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Маріупольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання незаконним та скасування рішення № 30 колегії Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року про переоформлення договору найму житлового приміщення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів скаржник вказує, що в рішенні суду зазначено, що позивач не має ніякого відношення до двух жилих кімнат в квартирі, а тому наявність або втрата права користування житлом ОСОБА_5 та її сина не порушують прав, свобод чи законних інтересів позивача. Таким чином, в рішенні суду не вирішено питання по суті вимог, оскільки в рішенні не вказано про набуття чи втрату ОСОБА_5 права користування жилим приміщенням в спірній квартирі. Судом не застосовано вимоги ч. 2 ст. 54 ЖК України, відповідно до яких, ізольоване жиле приміщення в квартирі, що звільнилося ,в якому проживають два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов, надається йому. Загальний розмір жилої площі в такому випадку не повинен перевищувати норми, встановленої ст. 47 ЖК України, при відсутності права на додаткову жилу площу. Зауважує, що з 28 січня 1987 року вона з сім'єю з трьох осіб, перебуває на квартирному обліку, щодо поліпшення житлових умов, з правом першочергового надання житла, як вчитель загальноосвітньої школи відповідно до п.10 ч. 1 ст. 45 ЖК України. Після того, як сім'я ОСОБА_7, що займала дві кімнати в спірній квартирі, виїхала з усіма своїми речами до Російської Федерації та вони були зняті з реєстрації, вона неодноразово зверталася до міського голови та Приморської районної адміністрації щодо надання їй звільнившихся кімнат, отримувала відповіді, що її питання знаходиться на контролі та буде вирішено після закінчення строку охоронного свідоцтва (броні).Зазначає, що закріплення двох ізольованих кімнат, в спірній квартирі за відповідачем, що жодного дня в ній не проживала, не заселялася в неї та не була відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України членом сім'ї ОСОБА_7, порушує житлові права позивача та членів її сім'ї, тому вважає, що вказані кімнати повинні бути надані її сім'ї.Також, зазначає, що відмовляючи у визнанні незаконним та скасуванні рішення № 30 Приморської районної адміністрації від 25 лютого 2015 року, судом проігноровано вимоги ст. 106 ЖК України, що регулює порядок зміни умов договору найму житла. Зауважує, що відповідач не мешкала в спірній квартирі з наймачем ОСОБА_7 Навіть будучі зареєстрованою з 2008 року в квартирі, не набула статусу члена родини наймача, та на сьогоднішній день втратила це право, оскільки реалізувати його можливо було протягом шести місяців. Факт того, що відповідач не мешкала в спірній квартирі підтверджується актом КСН, свідченнями свідків та не оспорюється відповідачем. Крім того, звертає увагу, що заяви ОСОБА_10 та ОСОБА_11, громадян Російської Федерації, що не містять нотаріально завіреного перекладу на українську мову, не могли бути підставою для прийняття рішення, оскільки по-перше не є допустимими доказами, а по-друге вказані особи не мешкали з ОСОБА_5

Виклад заперечень відповідача ОСОБА_5,яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, міститься у відзиві на апеляційну скаргу , відповідно якого ОСОБА_5 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою,що не підлягає задоволенню,оскільки позивачем не приведено жодного доказу ,яке дає підстави для задоволення позовних вимог та апеляційної скарги . Позовна заява ОСОБА_4 була подана до суду першої інстанції з метою затягування розгляду справи за позовом ОСОБА_5 про вселення, цивільна справа по якій розглядається з 2016 року ,провадження по якій на теперішній час зупинено. Із позовної заяви ОСОБА_4 вбачається,що про реєстрацію ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_3 в Приморському районі міста Маріуполя позивачу було відомо ще у 2010 році. Більш того ,позивачу з відповіді міської ради від 17 вересня 2010 року № Г-2063-14-2-2-08/3 було відомо про законність реєстрації відповідачів за вказаною адресою. Вказане рішення ОСОБА_4 не оскаржувала та не скористалася своїм правом на захист своїх інтересів в суді у передбачені строки . Останній раз ОСОБА_4 зверталася 15 жовтня 2012 року до Приморської районної адміністрації міста Маріуполя по питанню покращення житлових умов,про те про виселення відповідача та її дитини з квартири АДРЕСА_4 питання не ставила. При подачі позову та в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на підтвердження своїх вимог про визнання незаконним та скасування рішення про переоформлення договору найму житлового приміщення ніяких доказів не надала. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення ,а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_12 підтримали доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 та її представник адвокат ОСОБА_13,головний спеціаліст служби у справах дітей Маріупольської міської ради по Приморському району управління « Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Балюра Р.С. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

У судове засідання апеляційного суду представники ККП ММР КК «Приморська»,Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, шляхом отримання телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 1 за № 1182 та шляхом отримання судової повістки,про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.197-198,204,205). Приморська районна адміністрація Маріупольської міської ради надала заяву про неможливість направлення представника для участі в справі (а.с. 199-200,222).

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 № 2147-VIII, який набрав чинність 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 29 червня 1993року . (а.с.6-8).

Відповідно ордеру на зайняття жилого приміщення № НОМЕР_3 , виданого рішенням виконкому Маріупольської міської ради № 130/1 від 07 квітня 1993 року , ОСОБА_4 на сім*ю з трьох осіб : ОСОБА_15 син, ОСОБА_16 донька ,- надано одну кімнату розміром 16,7 кв.м. в загальній квартирі АДРЕСА_1 (а.с.11).

З особового рахунку № НОМЕР_1 від 17 серпня 2016 року вбачається, що наймачем однієї житлової кімнати, площею 16,7 кв.м. ,ордер № НОМЕР_3 від 31 травня 1993 року , в квартирі АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, та із нею зареєстровані донька ОСОБА_17, онука ОСОБА_18 (а.с.13).

ОСОБА_4 складом родини три особи перебуває на квартирному обліку для отримання державного житла з 28 січня 1987 року з правом першочергового отримання житла ,як вчитель . Номер черги у загальноміському списку першочерговиків станом на 15 червня 2017 року становить 275 (а.с.12).

З відповіді Маріупольської міської ради від 12 вересня 2010 року вбачається,що друга частина квартири у 1985 році була надана сім*ї ОСОБА_11 ,які відповідно до вимог ст.73 ЖК України , оформили охоронне свідоцтво до 2012 року ,у зв*язку із виїздом на острів Сахалін для роботи за трудовим договором. На період дії охоронного свідоцтва ОСОБА_11 поселили у свою частину квартири ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6

З копії паспорту ОСОБА_5 вбачається, що місце її проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 14 лютого 2008року (а.с.79).

24 квітня 2013 року ОСОБА_7 видане охоронне свідоцтво (броня) № 1 в тому ,що займане жиле приміщення розміром 36,85 кв.м,яке складається з 2 кімнат в окремій квартирі за адресою АДРЕСА_1 , у зв*язку з виїздом в район Крайньої Півночі, заброньоване за ним та членами його сім*ї ,які виїжджають разом з ним :чоловік ОСОБА_20,дочка ОСОБА_10,син ОСОБА_11 строком на 3 роки з 05 листопада 2012 року до 05 листопада 2015 року (трудовий договір : МБЗУ «Середня загальноосвітня школа « с.Биков Долінського району Сахалінської області Російської Федерації) (а.с.78).

З особового рахунку № НОМЕР_2 від 09 лютого 2015року вбачається, що наймачем двох житлових кімнат, площею 36,85 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 є ОСОБА_7, та із нею раніше були зареєстровані та зняті з обліку чоловік ОСОБА_19- знятий з реєстрації у зв*язку зі смертю 07 вересня 2013 року , донька ОСОБА_10, син ОСОБА_11, а також племінниця ОСОБА_5 та син племінниці ОСОБА_6, які є зареєстрованими у вказаному приміщенні (а.с.74).

Наймач ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.80).

09 лютого 2015 року ОСОБА_5 звернулася до ККП «КК Приморська» із заявою про переоформлення договору найму квартири та лицевого рахунку у зв'язку із смертю її тітки ОСОБА_7 (а.с. 77).

Рішенням № 30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року дозволено ККП «Керуюча компанія «Приморська» переоформити договір найму житлового приміщення на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат , загальною площею 36,85 м.2 на племінницю - ОСОБА_5,складом сім*ї чотири особи , у зв'язку зі смерт*ю наймача ОСОБА_7 (а.с.72).

Вищезазначене рішення було прийнято, в тому числі і на підставі, нотаріальних заяв від 16 лютого 2015 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які не заперечували проти переоформлення договору найму квартири АДРЕСА_1 та лицевого рахунку (а.с.75,76).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 102435266 від 02 листопада 2017 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровано (а.с.44-45).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог через відсутність правових підстав для задоволення позову ,суд першої інстанції , посилався на вимоги ч.1 ст.4 ЦПК України ,ст.15 ЦК України ,ст.ст.71,72 ЖК України,ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування» та виходив з того,що у квартирі АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_5 є самостійними наймачами квартири по окремим особовим рахункам згідно самостійного предмету найму. Кожний окремо, самостійно несе витрати за своє проживання в квартирі та сплачує комунальні послуги за своїм особовим рахунком . Наявність або втрата права користування житлом ОСОБА_5 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_6 за окремим від позивача договором найму не порушують прав, свобод чи законних інтересів ОСОБА_4 Суд також встановив ,що приймаючи 25 лютого 2015 року рішення № 30 про переоформлення договору найму житлового приміщення, Приморська райадміністрація діяла в межах повноважень.

З вказаним висновком суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі

звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини « Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини ».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист.

Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах,відповідно до яких ніхто не може бути примущений робити те,що не передбачено законодавством.

Частина 1 статті 13 ЦК України встановлює,що здійснення цивільного права має відбуватися у межах,встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Особливості укладення ,зміни та розірвання договору найму житла, що належить до державного або комунального житлових фондів,визначаються Житловим кодексом України.

Відповідно до ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності -відповідним підприємством,установою,організацією ) і наймачем -громадянином ,на ім*я якого видано ордер.

Договір найму - це договір, відповідно до якого наймодавець зобов'язується надати у безстрокове користування за відповідну плату для проживання жиле приміщення у будинках державного і громадського житлових фондів.

Наймодавцями жилих приміщень у будинках державного та громадського житлових фондів є орган місцевого самоврядування, який уповноважує житлово-експлуатаційні організації, а у разі їх відсутності - відповідні підприємства, установи, організації надати жиле приміщення у найм.

Наймачами жилих приміщень для задоволення житлових потреб можуть бути фізичні особи.

Стаття 63 ЖК України передбачає вичерпний перелік предметів договору житлового найму.

Предметом договору найму житла є жиле приміщення, призначене для проживання в ньому та впорядковане до умов конкретного населеного пункту, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам.

Обставини, що можуть бути причиною необхідності змінити наймачем договору найму в ЖК України не визначені.

Договір найму може бути змінений тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених чинним законодавством України.

Виходячи з вимог ст. 61 ЖК України житлово-експлуатаційна організація, а у разі її відсутності підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною у спорах, що виникають із договорів найму жилого приміщення.

Зокрема, вони вправі пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення у зв'язку із систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень.

У справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання, належною стороною має бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

У справах, що виникають із договору найму жилого приміщення, в якості позивача виступає власник або балансоутримувач житла, відповідачем виступає наймач житла.

У справах про визнання права користування жилим приміщенням сторонами виступають позивач - наймодавець житла, один із наймачів житла, відповідач - особа, яка втратила право користування жилим приміщенням.

Судом встановлено , що в квартирі АДРЕСА_1 проживає два наймача та члени їх сім*ї .

Позивач ОСОБА_4 не має жодного стосунку до наймача ,якому надано право користування двома кімнатами загальною площею 36,85 м 2 у вищевказаній квартирі .

Право на звернення з позовом про втрату права на житло, мають особи ,яким належить право постійного користування цим житлом,приміщенням (наймач,члени сім*ї наймача) , в тому числі і ті з них ,які зберігають це право як тимчасово відсутні. Також позивачем може бути наймодавець. Особи,які користуються жилою площею в даному жилому приміщенні тимчасово, тобто ті, що не мають самостійного права на нього (піднаймачі ,тимчасові мешканців) ,не мають права на пред*явлення судового позову.

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою ,що втратила право користування жилим приміщенням позивач ОСОБА_4,зазначала про її порушені права, як особи ,що перебуває на обліку осіб,які потребують поліпшення житлових умов ,про те позивачем не враховано вимоги ст.61 ЖК України щодо кола осіб,яким надано право звернення до суду з таким позовом.

З вказаних підстав ,посилання в апеляційній скарзі на те,що в рішенні не вирішено питання по суті ,оскільки не вказано про набуття чи втрату ОСОБА_5 права користування жилим приміщенням в спірних кімнатах квартири не є слушними.

Закріплене в ст.106 ЖК України право повнолітнього члена сім*ї наймача вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення ,замість попереднього наймача, обумовлено передбаченим ст.64 ЖК України обов*язком повнолітніх членів сім*ї нести солідарну відповідальність з наймачем,майнову відповідальність по зобов*язанням,що виникають із договору найму жилого приміщення. Зміна договору найму в цих випадках допускається при досягненні згоди між наймачем та іншими мешкаючими спільно з ним членами сім*ї ,в тому числі і неповнолітніми в особі законних представників. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім*ї наймача , вселившихся мешкати у жиле приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи , згода на зміну договору найму ,замість попереднього наймача , була надана членами сім*ї ОСОБА_7 її дітьми та така домовленість знайшла своє закріплення в рішенні № 30 від 25 лютого 2015 року відповідного органу,до компетенції якого входять рішення таких питань. Зміна договору найму приміщення має юридичну силу .

За нормами житлового законодавства виниклі при вирішенні питання про зміну договору найма жилого приміщення спори між наймодавцем ,наймачем та членами його сім*ї підлягать захисту , як при відмові наймачів чи членів його сім*ї надати згоду на укладення окремого договору найму ,так і в разі відмови наймодавця в укладенні такого договору при досягненні згоди між наймачами та членами сім*ї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ,суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів,поданих сторонами ,дійшов правильного висновку про відсутність будь-яких правових підстав для задоволення позову.

Позивач вимагає визнати відповідачів такими,що втратили право користування жилим приміщенням та скасувати рішення № 30 колегії Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року про переоформлення договору найму житлового приміщення,лише на підставі того ,що позивач проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов.

Під час судового розгляду не було встановлено ,що зміна договору найму житлового приміщення відбулась з порушенням вимог діючого законодавства та з порушенням прав позивача.

Позивачем не надано доказів , а судом не встановлено,що станом на 25 лютого 2015 року були наявні підстави вважати звільненим ізольоване жиле приміщення після смерті наймача ОСОБА_7 , а тому посилання в апеляційній скарзі на відсутність зазначення судом норм ст. 54 ЖК України ,є недоречним .

Положеннями ст.54 ЖК Української РСР, на яку посилався скаржник , передбачені випадки надання наймачам житлового приміщення, що звільнилось в комунальній квартирі.

За матеріалами справи спірна квартира є комунальною, кімнати , у зв*язку зі смерт*ю наймача ОСОБА_7 не звільнялася , діти наймача на час охоронного свідоцтва зберігали за собою право на житло, відповідач ОСОБА_5 не відмовлялася від спірних кімнат , а не проживає в ніх у зв* язку із запереченнями проти цього позивача,а тому вимоги позивача до інших ізольованих кімнат в квартирі безпідставні .

З огляду на викладене , суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам позивача і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції ,в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,за наявними в справі доказами ,апеляційний суд визнає ,що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв*язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 липня 2018 року .

Судді: