Справа № 750/5028/15-ц Провадження № 22-ц/795/254/2018 Головуючий у I інстанції - Логвіна Т. В. Доповідач - Лакіза Г. П.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Лакізи Г.П.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.,

секретар: Поклад Д.В.

за участі: позивача ОСОБА_2, представника позивача - адвоката ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова в складі судді Логвіної Т.В. від 04 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання правочинів недійсними,

- третя особа - ОСОБА_4,

У С Т А Н О В И В:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживачів та про розірвання договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року.

В подальшому позивач змінив предмет позову і остаточно просив визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року, укладений між ним та АКІБ "УкрСиббанк", Додаток № 1 до Договору, Додаткову угоду №1 від 31.10.2008, Додаток №1 до Додаткової угоди №1, Додаткову угоду №2 від 23.01.2009, Додаток №1 до Додаткової угоди №2, Додаткову угоду №3 від 27.07.2009, Додаток №1 до Додаткової угоди №3, Додаткову угоду №4 від 28.07.2010.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання правочинів недійсними відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_2 отримав кошти за договором, своїм правом на відкликання згоди на укладення договору протягом чотирнадцяти календарних днів не скористався, з будь-якими заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення окремих положень договору не звертався та в подальшому здійснював платежі на виконання умов укладеного Кредитного договору. Ним підписано Кредитний договір, Додаток №1 до нього, що свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи; умисел Позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 105 000,00 доларів США під заставу нерухомого майна та фінансову поруку, таке його волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Кредитного договору Позивач не зазначав. При підписанні Кредитного договору було дотримано всіх вимог чинного законодавства: досягнуто згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язання позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Також місцевий суд дійшов висновку, що Умови Кредитного договору доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому такі умови банку цілком узгоджуються із вимогами чинного законодавства.

Суд також зазначив, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостей щодо процентної ставки, комісії за надання та обслуговування кредиту, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить його підпис. На момент підписання договору Позивач був вільний у виборі валюти кредитування. Таким чином, укладаючи кредитний договір, Позивач розумів, що існує ризик, пов'язаний зі змінною валютного курсу, і він свідомо його прийняв, зважаючи на меншу відсоткову ставку по кредиту в доларах США, ніж в гривнях.

З посиланням на зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є неправомірним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не навів мотивів, з яких не застосував абз.2 ч.3 ст.627, ч.1 ст.628, ч.1 ст.638 ЦК України, які визначають, які умови договору є обов'язковими та істотними, а також не навів мотивів щодо дотримання умов надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Основні засади дотримання банками захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, зокрема, обов'язки банків, визначаються Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168. Пунктом 3.8 цих Правил передбачено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті, банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. З аналізу змісту ч.3 ст.6, ст.627, ст.638 ЦК України вбачається, що умови п.3.8 Правил, які набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для банків, які не мають права відступати від їх положень і врегульовувати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, включення в кредитний договір істотних умов, передбачених п.3.8 Правил, на думку ОСОБА_2, є обов'язком банку. Їх відсутність у кредитному договорі є підставою для визнання такого договору недійсним на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України. Оскільки такі умови відсутні в оспорюваному кредитному договорі, він має бути визнаний недійсним.

Також ОСОБА_2 вказує, що суд не надав юридичної оцінки бездіяльності банка щодо замовчування умов покладання на споживача валютних ризиків під час виконання зобов'язань за валютним кредитним договором, тобто обману, що, в силу ст. 230 ЦК України, є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Представник відповідача належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду справи (а.с.46).

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_4, яка проживає за однією адресою з позивачем ОСОБА_2 та є дружиною позивача, належним чином повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, проте направлені їй неодноразово судові повістки про виклик в судове засідання повернуті відділенням поштового зв'язку з відміткою «за незапитом».

Так, судові повістки про виклик ОСОБА_4 в судове засідання на 05.02.2018 та на 21.02.2018 повернуті відділенням поштового зв'язку з відміткою «за незапитом» (т. 3 а.с. 24,31,32).

В судове засідання 21.02.2018 ОСОБА_4 з'явилась, але за клопотаннями позивача та відповідача розгляд справи було перенесено на 19.03.2018 через неявку в судове засідання з поважних причин представників сторін (т. 3 а.с.42 - протокол судового засідання).

В судове засідання 19.03.2018 ОСОБА_4 не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи 19.03.2018 повідомлена (т. 3 а.с.43- розписка). 19.03.2018 розгляд справи був відкладений на 05.04.2018 через відсутність на роботі суддів Тагієва С.Р. і Скрипки А.А. з поважних причин (т. 3 а.с.45).

Судові повістки про виклик ОСОБА_4 в судове засідання на 05.04.2018 надсилались двічі, але повернуті відділенням поштового зв'язку 26.03.2018 та 03.04.2018 не врученими «за на запитом» (т. 3 а.с.48-49).

За таких обставин суд вважає, що неявка в судове засідання представника відповідача та третьої особи на стороні позивача ОСОБА_4 не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, представника позивача - адвоката ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, зокрема, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до роз'яснення, викладеного в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема які встановлені ЦК України (ст.ст. 215, 1048-1052, 1054-1055), та ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судами встановлено, що 10.07.2007 між АКІБ "УкрСиббанк" (на даний час ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0. Згідно п.1.1. Кредитного договору, Банк надав Позивачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 105 000,00 доларів США 00 центів, а Позивач, в свою чергу, взяв на себе зобов'язання повернути кредит в іноземній валюті та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, визначених цим Договором, не пізніше 07.07.2028 (т.1 а.с.8-12). Додатком №1 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року визначено графік погашення кредиту (а.с.50-55).

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 перед Банком за Кредитним договором було прийнято заставу нерухомості, а саме: будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 згідно Договорів іпотеки №30105Z439 та №30105Z424 від 10.07.2007, укладеними між Позивачем та АКІБ "УкрСиббанк", а також поруку ОСОБА_4 згідно Договору поруки №30105Р526 від 10.07.2007, укладеного між нею та АКІБ "УкрСиббанк" (т.1 а.с.73-76, 77-80, 81-82).

02 серпня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду №0-1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року, якою змінено Додаток №1 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року і викладено його в новій редакції (т.1 а.с.49, 50-55).

23 січня 2009 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду №2 до кредитного договору №0 від 10 липня 2007 року, якою встановлено новий строк повернення кредиту і викладено Додаток №1 до Договору в новій редакції (т.1 а.с.56, 232-238).

27 липня 2009 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду №3 до кредитного договору №0 від 10 липня 2007 року, якою змінено Додаток №1 до Договору і викладено його в новій редакції (т.1 а.с.57, 58-63).

28 липня 2010 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду №4 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року, якою перенесено строки виконання зобов'язань зі сплати процентів за Договором (т.1 а.с.64-66).

По справі встановлено, що при підписанні Кредитного договору між Відповідачем та Позивачем дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, досягненуто згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язання позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладено у письмовій формі та підписано його сторонами; сторони кредитного договору мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Зокрема, в п. 7.12 Кредитного договору зазначено, що Позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами Кредитного договору, підтвердив свої права та обов'язки і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови Кредитного договору, та що всі умови Кредитного договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладенням цього договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, позивачу була надана необхідна переддоговірна інформація, передбачена Законом України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_2 не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та протягом тривалого часу вносив кошти на погашення кредитного зобов'язання відповідно до умов укладеного кредитного договору, що підтверджується випискою за кредитним договором (т.1 а.с.21-48) та письмовою заявою позивача (т.2 а.с.239) про те, що станом на початок 2015 року за кредитним договором ним сплачено 386497 грн.

Зміст спірного договору не суперечить вимогам законодавства, а його умови відповідають ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 р. за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Враховуючи положення ст. 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та п. 3 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», належить виходити з того, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями на час укладення спірного кредитного договору мали право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Суд встановив, що 8 жовтня 1991 року Національний банк України видав АТ «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, Дозвіл № 75.-2 від 24 грудня 2001р. та додаток № 75-2 від 19..11.2002 р. до дозволу №75-2 від 24.12.2001 р. до банківської ліцензії № 75 від 28.10.1991 р. на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Отже, суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що відповідач має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій. Відповідно, вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за Кредитним договором відповідає вимогам законодавства.

Суд першої інстанції встановив, що позивач, укладаючи кредитний договір, розумів ризики, пов'язані зі змінною валютного курсу, і свідомо їх прийняв, зважаючи на меншу відсоткову ставку за кредитом в доларах США, ніж в гривнях.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір є неукладеним, оскільки згідно з положеннями постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

За клопотанням позивача ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 липня 2016 року по справі було призначено судову комплексну почеркознавчо-економічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:

1. Чи виконано підпис на додатковій угоді № 4 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28 липня 2010 року особисто ОСОБА_7 чи іншою особою?

2. Чи відповідає підпис ОСОБА_7 на додатковій угоді № 4 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28 липня 2010 року даті і терміну її написання?

3. Здійснити розрахунок сукупної вартості кредиту (з усіма фактичними супутніми послугами), встановити реальну відсоткову ставку кредиту та скласти Графік погашення кредиту станом на 10 липня 2007 року відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", Правил, затверджених Постановою НБУ № 168 та за формою додатку до Правил та на підставі Кредитного договору №0 від 10 липня 2007 року?

4. Чи Кредитний договір №0 від 10 липня 2007 року, додаткова угода №0-1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 02 серпня 2007 року, додаткова угода №1 від 31 жовтня 2008 року, додаткова угода № 2 від 23 січня 2009 року, додаткова угода №3 від 27 липня 2009 року, додаткова угода № 4 від 28 липня 2010 року містять інформацію щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки (у відсотках та грошовому значенні), перелік та суми інших витрат споживача (позичальника) пов'язані з наданням та обслуговуванням зобов'язання та розмір сум витрат позичальника на користь третіх осіб, розмір та кількість щомісячних платежів, відповідно до п.п.2,4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п.3.1-3.8 Правил, затверджених Постановою НБУ № 168, та яку саме інформацію щодо платежів у грошовому значенні даний правочин містить?

5. Чи відповідають розраховані реальна процентна ставка і абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору №0 від 10 липня 2007 року, додаткової угоди №0-1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 02 серпня 2007 року, додаткової угоди №1 від 31 жовтня 2008 року, додаткової угоди № 2 від 23 січня 2009 року, додаткової угоди №3 від 27 липня 2009 року, додаткової угоди № 4 від 28 липня 2010 року при виконанні розрахунку в національній валюті України, виходячи з фактичного курсу НБУ гривні до долара США. за період з 10 липня 2007 р. по 28 липня 2010 р., з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на поточну дату. - даним, зазначеним в кредитному договорі №0 від 10 липня 2007 року?

За результатами проведення експертизи, на адресу суду з експертної установи надійшов Висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 14.11.2016 №13097/13098/16-32 (т.2 а.с.145-153) та Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 03.02.2017 №13100/16-45 (т.2 а.с.166-176).

Висновок судово-економічної експертизи про те, що відсутність у кредитному договорі даних про реальну процентну ставку за кредитом ґрунтується на тому, що відповідні дані відображені в початковій редакції додатку №1 до Кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», та відсутні в додаткових угодах до Кредитного договору №0-1 від 02 серпня 2007 року, №1 від 31 жовтня 2008 року, №2 від 23 січня 2009 року, №3 від 27 липня 2009 року, №4 від 28 липня 2010 року та додатках до вказаних додаткових угод.

Проте, момент укладення кредитного договору законодавець пов'язує з моментом досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України), а не з моментом внесення подальших змін до договору, а на час укладення кредитного договору в ньому були відображені дані про реальну процентну ставку за кредитом. Тому висновок експерта у зазначеній частині не може бути підставою для скасування судового рішення та задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Висновок експерта про те, що відсутність у кредитному договорі даних про реальну процентну ставку за кредитом не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та положенням нормативного акту (постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168) виходить за межі експертного дослідження та питань, поставлених судом на вирішення експерта; такий висновок має не економічний, а правовий характер, та вирішується судом, а не експертом в межах судово-економічної експертизи.

Згідно Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 14.11.2016 №13097/13098/16-32 (т.2 а.с.145-153), підписи від імені ОСОБА_2 в графі "Позичальник в особі представника _____ (підпис/М.П.) та в графі "Позичальник ОСОБА_2 у додатковій угоді №4 від 28.07.2010 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 10.07. 2007 виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 (т.2 а.с.148).

Оскільки в заяві про зміну предмету позовної заяви ОСОБА_2 оспорювалася справжність його підпису у додатковій угоді №4 від 28.07.2010 та заявлено вимогу й щодо визнання недійною Додаткової угоди №4 від 28.07.2010, і заявлені вимоги у зазначеній частині знайшли своє підтвердження у висновку експертів, наявні підстави для визнання Додаткової угоди №4 від 28.07.2010 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року недійсною відповідно до статей 215 та 203 ЦК України, оскільки волевиявлення учасника правочину за відсутності його підпису не можна вважати вільним та таким, що відповідає його волі, особливо за умови заперечення учасника правочину факту укладання цього правочину.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, а тому ухвалив в цій частині помилкове рішення, яке підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсною Додаткової угоди №4 від 28.07.2010 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007, укладеного між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 - задоволенню, із залишенням оскаржуваного рішення без змін в іншій частині, що відповідає вимога процесуального та матеріального закону.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 задовольняється частково, на його користь з Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" належить стягнути понесені судові витрати в зв'язку з розглядом справи в апеляційній інстанції - пропорційно до розміру задоволених вимог. Від сплати судового збору ОСОБА_2 звільнений відповідно до ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів". Проте, ним понесені витрати на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_3 в зв'язку з розглядом справи в апеляційній інстанції, в сумі 3000 грн., що підтверджується копією Договору про надання правової допомоги від 03.01.2018 (т.3 а.с.26), ордером на надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_3 від 05.02.2018 (т.3 а.с.25), калькуляцією вартості правової допомоги та актом виконаних робіт від 05.02.2018 (т.3 а.с.27) і квитанцією до прибуткового касового ордера №3 від 05.02.2018 (т.3 а.с.28). Таким чином, з Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на користь ОСОБА_2 належить стягнути 334 грн. в рахунок часткового відшкодування понесених останнім витрат на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_3 в зв'язку з розглядом справи в апеляційній інстанції.

Керуючись статтями 141, 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3,4, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсною Додаткової угоди №4 від 28.07.2010 року до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та ОСОБА_2, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 у вказаній частині.

Визнати недійсною Додаткову угоду №4 від 28.07.2010 року до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та ОСОБА_2.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на користь ОСОБА_2 334 грн. в рахунок часткового відшкодування понесених останнім витрат на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_3 в зв'язку з розглядом справи в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2018 року.

Головуючий:Судді: