Апеляційне провадження № 22-ц/824/2621/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 753/10016/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Комаревцевої Л.В. в приміщенні суду, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18.01.2018, близько 17 год. 40 хв., на бульварі Шевченка, 38 в м. Києві, з вини відповідача ОСОБА_5, який керував автомобілем &quав;Subaru Forester&quar;, д.н.з. НОМЕР_1, сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено його автомобіль «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_2, а йому завдано матеріальної шкоди в розмірі 36 974 грн. 64 коп., що складає 35 675 грн. 64 коп. - вартості відновлювального ремонту.

Просив стягнути з відповідача на його користь вказану матеріальну шкоду,судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп. сплачені при звернені до суду, 1 300 грн. за послуги з проведення оцінки розміру майнової шкоди та витрати на правову допомогу у сумі 5 212 грн. 20 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 35 675 грн. 96 коп., витрати за проведення оцінки вартості майнової шкоди в розмірі 1 300 грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. та витрати за професійну правничу допомогу в сумі 5 212 грн. 20 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що судом допущено суттєву неповноту в з'ясуванні обставин справи, які мають значення та не враховано, що його цивільно-правова відповідальність в момент здійснення ДТП була застрахована у відповідності до ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У зв'язку з цим, вважав, що завдану матеріальну шкоду має відшкодовувати страхова компанія &q?ає;Здорово&q?ва;, в якій була застрахована його цивільно-правова відповідальність.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_5 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, з підстав в ній викладених та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 та його представник проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.01.2018 близько 17 год. 40 хв. ОСОБА_5, керуючи автомобілем &quПо;Subaru Forester&q?чи;, д.н.з. НОМЕР_1 в м. Києві по бульвару Шевченка, 38, здійснив зіткнення з автомобілем «Lexus ES350», д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, який на праві власності належить останньому, що спричинило пошкодження транспортного засобу.

Розмір збитків, завданих автомобілю «Lexus ES350», д.н.з. НОМЕР_2, згідно звіту №GR-075 від 14.02.2018, складеного ТОВ «Українська експертна компанія» становить 35 675 грн. 96 коп. (а.с. 9).

Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 18.01.2018 відповідач ОСОБА_7 вину визнав. (а.с. 8).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції на підставі поданих доказів,яким надав належну правову оцінку, встановив вину відповідача ОСОБА_5 в скоєні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди і, як наслідок заподіяння його винними діями матеріальної шкоди.

Згідно ст.263 ЦК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення ухвалено судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом, а саме статтею другою ЦПК, згідно якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осі, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на що апеляційний суд погоджується з висновком суду про задоволення вимог ОСОБА_4 виходячи з наступного.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У разі якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, то її відшкодування відбувається на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини і шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала і обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до 5.9. Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, до відкритої інформації відносяться відомості про наявність чи відсутність в базі даних договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння ДТП та відомості про страховика, який уклав відповідний договір страхування. Відкрита інформація надається користувачам шляхом доступу через мережу Інтернет до відповідного інформаційного ресурсу, та/або в порядку, передбаченому чинним законодавством про звернення громадян, та/або відповідно до укладених договорів з МТСБУ.

Як вбачається згідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/1958339 від 11.10.2017 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 на момент дорожньо-транспортної пригоди 18.01.2018 року, була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ЗДОРОВО», з страховим лімітом 100 000, 00 грн., що відповідає інформації, яка розміщена за електронною адресою http://www. mtsbu. иа/иа.

На виконання ст. 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач ОСОБА_4, зразу ж на другий день після ДТП - 19.01.2018 року звернувся до ПАТ «СК «ЗДОРОВО», в якому була застрахована цивільна відповідальність відповідача ОСОБА_5 та подав письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка та повідомив про місцезнаходження свого пошкодженого транспортного засобу, контактний телефон та свою адресу.

Проте, ПАТ «СК «ЗДОРОВО» звернення позивача було залишено без виконання.

За повідомленням МТСБУ, з 01.02.2018 року компанія &quac;СК&quпо; ЗДОРОВО&quМТ; втратила статус асоційованого члена МТСБУ, в результаті чого Бюро не несе відповідальність за борговими зобов'язаннями зазначеної страхової компанії.

22.02.2018 року за Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 253, анульовано ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг Приватним Акціонерним Товариством «Страхова компанія «ЗДОРОВО». Зазначені обставини визнано стороною відповідача,який окрім цього також не заперечує свою вину в скоєні ДТП та факт спричинення матеріальної шкоди позивачу, проте вважає, що оскільки його відповідальність на час ДТП була застрахована, тому шкоду має відшкодовувати не він,а безпосередньо страхова компанія,в якій застрахована його відповідальність,а саме СК &q?ні;ЗДОРОВО&q?ас;. Такі заперечення відповідач та його представник обґрунтовують правовими висновками викладеними в Постанові Великої Палати ВС від 4 липня 2018 року в справі № 755/180006/15. Проте, колегія суддів з урахуванням обставин справи вважає за можливе відійти від правових висновків зазначених в зазначеній постанові, з огляду на таке. Як вбачається,позивач звернувся з позовом саме до відповідача ОСОБА_5 - особи яка завдала майнову шкоду, зважаючи на те, що страхова компанія, якою застрахована його цивільно-правова відповідальність фактично відсутня за місцем знаходження та не проводить діяльність з надання послуг страхування. Факт відсутності діяльності СК &qu ;ЗДОРОВО&qu ; не заперечується і відповідачем та його представником, не дивлячись на те, що ними надано інформацію про те, що станом на час розгляду справи страхова компанія значиться зареєстрованою в Єдиному державному реєстрі. Станом на час звернення позивача з позовом - травень 2018 року, відкриття судом провадження в справі та призначення справи до розгляду на 22 серпня 2018 року було поширено судову практику відповідно до положень ст.1192 ЦК України за якою, суд зурахуванням обставин справи таза вибором потерпілого міг зобов'язати відшкодувати шкоду особу, яка завдала шкоди майну. Наведе свідчить про те, щопозивач реально був позбавлений можливості уточнити позов в частині визначення кола відповідачів та клопотати перед судом першої інстанції про залучення до участі справі СК &q?уд;ЗДОРОВО&quін;. Таке клопотання ним було заявлено в суді апеляційної інстанції, проте в його задоволені відмовлено, за відсутності за законом у апеляційного суду таких повноважень. За таких обставин та спростовуючи доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача права вимоги про відшкодування шкоди з відповідача як винної особи, апеляційний суд приймає доводи позивача про неможливість захистити свої порушені права інакше, як в заявлений ним спосіб,а саме шляхом стягнення завданої йому шкоди з відповідача,вина якого в завданні останньому шкоди є встановленою та підтвердженою належними та допустимими доказами та вважає за необхідне зазначити, що з часу вчинення ДТП відповідач свою вину не заперечував та обіцяв позивачу відшкодувати шкоду в добровільному порядку. За загальним правом та відповідно до вимог пункту 8 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Окрім цього, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення, яке є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає,що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В зв'язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6 відхилити, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повну постанову складено 06.12. 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: