Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 686/14779/15-ц

провадження № 61-22223св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, Головне управління держгеокадастру у Хмельницькому районі Хмельницької області, Хмельницька районноа державної адміністрації, садівниче товариство «Нива-3», виконавчий комітет Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Заворотної О. Л. та на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Федорової Н. О., Карпусь С. А., Ярмолюка О. І.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, Головного управління держгеокадастру у Хмельницькому районі Хмельницької області далі - ГУ держгеокадастру у Хмельницькому районі Хмельницької області), Хмельницької районної державної адміністрації (далі - Хмельницька РДА), садівниче товариство «Нива-3» (далі -

СТ «Нива-3») про визнання недійсним рішення, скасування державного акту, визнання безпідставною відмови від погодження меж, визнання незаконним і скасування протоколу.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення

виконавчого комітету Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області № 5-А від 31 січня 1995 року йому видано державний акт на право приватної власності на землю від 14 березня

2012 року, площею 0,06 га, яка розташована на землях СТ «Нива-3». Звернувшись до державного кадастрового реєстратора про внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру, він отримав відмову, з якої дізнався, що його земельна ділянка на 98 % перетинається із земельною ділянкою ОСОБА_5 Зазначив, що від спірної земельної ділянки не відмовлявся, згоди на приватизацію власної земельної ділянки ОСОБА_5 не надавав.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним рішення Хмельницької районної державної адміністрації № 471/10-р від 01 квітня 2010 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,12 га в СТ «Нива-3» на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області «за межами населеного пункту»; скасувати державний акт на право приватної власності

на землю, серії НОМЕР_3, виданий 16 листопада 2010 року на ім'я

ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий

номер НОМЕР_1, розташовану в СТ «Нива-3» на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області «за межами населеного пункту», визнати безпідставною відмову від погодження меж суміжної ділянки ОСОБА_3 в технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), надану ОСОБА_2 для ведення садівництва в СТ «Нива-3» Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області; визнати незаконним та скасувати протокол № 11 засідання

ради СТ «Нива-3» від 23 травня 1998 року в частині виділення додатково в користування ОСОБА_3 дільницю (земельну ділянку) НОМЕР_5.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 та виконавчого комітету Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району про визнання рішення виконавчого комітету недійсним та скасування державного акта.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована на території СТ «Нива-3». Розпорядженнями Хмельницької районної державної адміністрації

від 16 березня 2009 року № 281/09-р та від 10 липня 2009 року № 810/09-р йому було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на вказану земельну ділянку. У процесі виготовлення технічної документації він отримав погодження усіх суміжних землевласників та землекористувачів, висновок управління Держкомзему у Хмельницькому районі Хмельницької області, висновок Хмельницької РДА. Розпорядженням Хмельницької РДА від 01 квітня 2010 року № 471/10-р затверджено технічну документацію та передано йому у власність вищезазначену земельну ділянку, площею 0,12 га. Вважав, що при оформленні права власності на спірну земельну ділянку ним було дотримано вимог чинного на той час законодавства. Зазначив, що

ОСОБА_2 добровільно відмовився від користування спірною земельною ділянкою, оскільки 14 травня 1998 року звернувся до СТ «Нива-3» із заявою про перерозподіл ділянки НОМЕР_5, площею 0,06 га. На підставі вказаної заяви 23 травня 1998 року на засіданні ради садівничого товариства було прийнято рішення додатково розподілити вказану земельну ділянку.

ОСОБА_2 продовжував бути членом СТ «Нива-3», а отже не був позбавлений можливості звернутись із заявою про розподілення йому у користування іншої земельної ділянки.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Лісовогринівецької сільської ради народних депутатів Хмельницького району Хмельницької області

від 31 січня 1995 року № 5-а в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Лісовогринівецької сільської ради народних депутатів Хмельницького району Хмельницької області від 31 січня 1995 року № 5-а.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

24 листопада 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 12 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації № 471/10-р від 01 квітня 2010 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,12 га в СТ «Нива-3» на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області «за межами населеного пункту»; скасовано державний акт на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_3, виданий 16 листопада 2010 року на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на землях

СТ «Нива-3» на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області «за межами населеного пункту». В задоволенірешти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розпорядженням Хмельницької РДА № 471/10-р від 01 квітня 2010 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га в СТ «Нива-3» на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району «за межами населеного пункту» підлягає визнанню недійсним, оскільки до площі земельної ділянки 0,12 га безпідставно включено земельну ділянку, належну на праві власності ОСОБА_2 Державний акт на ім'я ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 на право приватної власності на землю площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на землях

СТ «Нива-3» на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району «за межами населеного пункту», який виданий 16 листопада

2010 року на підставі зазначеного незаконного розпорядження, підлягає скасуванню. Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання безпідставною відмови від погодження меж, визнання незаконним та скасування протоколу № 11 засідання ради СТ «Нива-3» від 23 травня 1998 року, відповідно до якого проведений додатковий розподіл звільненої земельної ділянки НОМЕР_5 на користь ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, оскільки виходячи із змісту статей 15, 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути визнання незаконним рішення, а не форма його прийняття. Усунення перешкод у реалізації права власності на земельну ділянку шляхом визнання безпідставною відмови від підпису під погодження меж земельної ділянки, як спосіб захисту права, чинним законодавством не передбачено.

Спірна земельна ділянка в користування ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не передавалась, отже вимоги зустрічного позову

ОСОБА_3 про скасування рішення виконавчого комітету Лісовогринівецької сільської ради № 5-А від 31 січня 1995 року про надання у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 та державного акта на його ім'я на право приватної власності на землю від 14 березня 2012 року, площею 0,06 га, яка розташована на землях СТ «Нива-3» задоволенню не підлягають.

Ухвалою Апеляційного суду від 06 грудня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що передача у власність земельних ділянок здійснювалась відповідно до чинного на той час Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого, сільським радам доручалось забезпечити передачу громадянам у власність земельних ділянок, в тому числі для ведення садівництва. Право приватної власності громадян на такі земельні ділянки посвідчувалось відповідними радами, про що мав бути зроблений запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю, та зроблена відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Згідно із пунктом 7 Перехідних положень ЗК України № 2768-ІІІ

від 25 жовтня 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки, зберігають права на ці ділянки, отже, передача земельної ділянки ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_3 проведена з порушенням чинного законодавства та прав ОСОБА_2, оскільки на момент видачі Хмельницькою РДА рішення від 01 квітня 2010 року про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки за НОМЕР_4 та НОМЕР_5, площею 0,12 га для ведення садівництва, земельна ділянка НОМЕР_5, площею 0,06 га знаходилась у власності ОСОБА_2 на підставі рішення

виконавчого комітету Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району № 5-А від 31 січня 1995 року.

У січні 2017 рокуОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції не взято до уваги той факт, що на час оформлення ним документації на спірну земельну ділянку, жодних фактів щодо наявності іншого державного акта на вказану земельну ділянку встановлено не було, ніхто з третіх осіб на неї не претендував. Зазначив, що на момент прийняття виконавчим комітетом Лісовогринівецької сільської ради народних депутатів рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2, перший не був наділений такими повноваженнями, оскільки ЗК України, Закон України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Декрет Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» відносили вказані повноваження до виключної компетенції сільських, селищних, міських Рад народних депутатів.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Лісовогринівецької сільської ради № 5-А від 31 січня 1995 року видано державний акт на право приватної власності на землю

від 14 березня 2012 року, площею 0,06 га, яка розташована на землях

СТ «Нива-3».

Рішенням державного кадастрового реєстратора № РВ-015

від 23 червня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено про відмову у внесенні відомостей про власну земельну ділянку до державного земельного кадастру, оскільки його земельна ділянка на 98 % перетинається із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_5, державний акт

серія НОМЕР_6 від 16 листопада 2010 року, кадастровий

номер НОМЕР_1.

Розпорядженням Хмельницької РДА № 281/09-р від 16 березня 2009 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,06 га для ведення садівництва, СТ «Нива-3» на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Розпорядженням № 810/09-р від 10 липня 2009 року на підставі заяви

ОСОБА_3 від 30 березня 2009 року внесено зміни до вищевказаного розпорядження, а саме змінено слова «ділянку площею 0,06 га» на «ділянку площею 0,12 га». Підставою для внесення змін був витяг з протоколу № 11 засідання ради СТ «Нива-3» від 23 травня 1998 року, відповідно до якого проведено додаткове розподілення звільненої земельної ділянки НОМЕР_5 на користь ОСОБА_3

Також судом встановлено, що земельна ділянка надана у приватну власність ОСОБА_2 у встановленому порядку у нього не вилучалась. ОСОБА_2 заперечує написання заяви про відмову від земельної ділянки. Оригіналів заяви ОСОБА_2 про відмову від земельної ділянки та витяг з протоколу № 11 засідання ради СТ «Нива-3» від 23 травня 1998 року, відповідно до якого проведено додаткове розподілення звільненої земельної ділянки НОМЕР_5 на користь ОСОБА_3 садовим товариством до суду надано не було.

Відповідно частини п'ятої статті 116 ЗК України (в редакції на день виникнення спірних правовідносини) для надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно із частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Передача у власність земельних ділянок здійснювалась відповідно до чинного на той час Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Згідно цього Декрету сільським радам доручалось забезпечити передачу громадянам у власність земельних ділянок, в тому числі для ведення садівництва. Право приватної власності громадян на такі земельні ділянки посвідчувалось відповідними радами, про що мав бути зроблений запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю, та зроблена відмітка у паспорті або документі, який його замінює.

Згідно із пункту 7 Перехідних положень ЗК України № 2768-ІІІ від 25 жовтня 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки, зберігають права на ці ділянки.

Виходячи з наведеного, на момент прийняття Хмельницькою РДА рішення

від 01 квітня 2010 року про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки за НОМЕР_4 та НОМЕР_5 площею 0,12 га для ведення садівництва, земельна ділянка НОМЕР_5, площею 0,06 га знаходилась у власності ОСОБА_2 на підставі державного акта серія НОМЕР_6 від 16 листопада 2010 року кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вилучення (викуп) земельної ділянки відповідно до частини п'ятої

статті 116 ЗК України у ОСОБА_2 при передачі її у власність ОСОБА_3 не проводилось, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про це.

Ураховуючи зазначене суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що передача земельної ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_3 передана з порушенням чинного законодавства та прав ОСОБА_2

Окрім того апеляційним судом вірно зазначено, що до участі у розгляді вказаної справи не був залучений у якості належного відповідача орган місцевого самоврядування - Лісовогринівецька сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, який має відповідати за таким позовом, оскільки саме вона уповноважена вирішувати земельні спори щодо меж земельних ділянок.

Доводи касаційної скарги, що на момент прийняття виконавчим комітетом Лісовогринівецької сільської ради народних депутатів рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2, перший не був наділений такими повноваженнями, оскільки ЗК України, Закон України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Декрет Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» відносили вказані повноваження до виключної компетенції сільських, селищних, міських Рад народних депутатів не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до пунктів 1, 3, 6 Постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року № 563-XII «Про земельну реформу», в Україні було оголошено земельну реформу і ради були зобов'язані здійснити облік земель, землекористувачів з оформленням їх права на землекористування згідно із ЗК України.

Передачу земель у приватну та колективну власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або користування землею органи місцевого самоврядування мають здійснювати в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Згідно частини третьої статті 3 ЗК УРСР (в редакції від 18 грудня 1990 року) повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Статтею 9 цього Кодексу встановлено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність, надання їх у користування, погодження проектів землеустрою.

Отже, питання щодо передання у власність земельної ділянки на території сільської ради могло вирішуватись сільською радою чи її виконавчим органом.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу, ОСОБА_3, подану його представником -ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк