Справа №461/3905/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року Галицький районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Мисько С.М.

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи

Галицької районної адміністрації

Львівської міської ради Нанівської М.М.

та третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (79000, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_6 (79000, АДРЕСА_2) в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 (79000, АДРЕСА_2), треті особи: ОСОБА_5 (79000, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_2), Галицька районна адміністрація Львівської міської ради (79005, м. Львів, вул. Ф.Ліста 1) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_5, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, покликаючись на те, що позивачу та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 79,3 кв.м. Шлюб між сином позивача ОСОБА_5 і матір'ю неповнолітньої ОСОБА_7 - ОСОБА_6 був розірваний на підставі рішення Галицького районного суду м.Львова від 18.11.2010 р. Онучка позивача ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована у належній позивачу квартирі як член сім'ї власника. З часу розірвання шлюбу між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 останні разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_7 постійно проживають та зареєстровані окремо за адресою АДРЕСА_4, створили іншу сім'ю, ні з позивачем ні з сином не спілкуються, особистих речей в кварті не мають.

Таким чином стверджує, що з листопада 2010 року онучка позивача ОСОБА_7 проживає з своєю матір'ю окремо. ЇЇ матір ОСОБА_6 не була зареєстрована в належній позивачу та її сину квартирі, відтак. вважає, що і на сьогодні не має право користування нею. На сьогодні онучка досягла 11-ти річного віку, між батьками дитини не існує спору щодо місця проживання дитини. Відтак, реєстрація місця проживання онучки за адресою АДРЕСА_5 має формальний характер.

20 листопада 2018 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на позов, згідно якого такий вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки, стверджує, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_7 не проживає за вказаною адресою понад рік. Також, проживання неповнолітньої ОСОБА_7 разом із матір'ю, поза межами житлового будинку, де проживає і власником якого є її батько, не свідчить про її свідоме залишення житла і не призводить до втрати нею права користування цим житлом. Окрім того, Однак, жодного висновку щодо доцільності визнання дитини такої, що втратила право користування житловим приміщенням від Служби у справах дітей Галицької районної адміністрації ЛMP позивачкою не надано.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Разом з тим, пояснила суду, що не має бажання виписувати онучку із квартири, однак однією із причин для звернення в суд із позовом став намір продати належну їй квартиру; право на спірну частку в квартирі онучки нею не заперечується і вона згідна забезпечити ОСОБА_7 житловою площею в новій придбаній квартирі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, викладених у відзиві, оскільки вважає, що неповнолітня ОСОБА_7 не втратила права на житло у спірній квартирі, що фактично позивачка визнає. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради Нанівська М.М. проти задоволення позову заперечила. Просить у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житлом суперечить інтересам дитини, порушує її право мати місце реєстрації та право на житло.

ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити.

Суд, заслухавши виступи сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 79,3 кв.м., що стверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_3 від 13 вересня 1994 року.

Згідно довідки ЛМКП «Айсберг» з місця проживання про склад сім'ї і прописки №778 від 08.02.2017 р., у квартирі АДРЕСА_6 зареєстровано троє осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_5

Судом також встановлено, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Відповідно до ст. 42 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ст. 405 Цивільного Кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: відсутність члена сім'ї власника понад один рік та відсутність поважних причин його не проживання.

Щодо відсутності члена сім'ї понад один рік, то слід зазначити, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_7 не проживає за вказаною адресою понад рік. Посилання у позовній заяві на те, що ОСОБА_7 не проживає за вказаною адресою з часу розірвання шлюбу між її сином, ОСОБА_5, і ОСОБА_6 є необґрунтованими та не підтверджуються жодними доказами.

До позову долучено лише один акт, складений директором ЛМКП «Айсберг» від 26.04.2018 р., у якому не вказано протягом якого строку ОСОБА_7 не проживає за зареєстрованим місцем проживання. Даний акт лише підтверджує, що станом на дату його складання, а саме 26.04.2018 p., ОСОБА_7 не проживає за вказаною адресою. А отже, в період з дати складання акту - 26.04.2018 р. по дату подання позову - 29.05.2018 р. не становить передбаченого законом строку .

Під поважними причинами не проживання за місцем реєстрації слід розуміти волю, свідомі наміри та свідомі дії особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Відповідно до ст. 31 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності.

Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується із правилами ч. 3 та ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно з ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно з ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Отже, проживання неповнолітньої ОСОБА_7 разом із матір'ю, поза межами житлового будинку, де проживає і власником якого є її батько, не свідчить про її свідоме залишення житла і не призводить до втрати нею права користування цим житлом.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку житлом. При цьому, проживання дитини з новою сім'єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Здіно із заначеними положеннями законодавства визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житлом суперечить інтересам дитини, порушує її право мати місце реєстрації та право на житло.

Згідно із ст. 32 Цивільного кодексу України, ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Крім того, відповідно до норм чинного законодавства, орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів.

Однак, жодного висновку щодо доцільності визнання дитини такої, що втратила право користування житловим приміщенням від Служби у справах дітей Галицької районної адміністрації JIMP не надано.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловою квартирою не знайшли своє ствердження під час розгляду справи, а тому не підлягають до задоволення.

На підставі ст. 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 247, 280 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 (79000, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_6 (79000, АДРЕСА_2) в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 (79000, АДРЕСА_2), треті особи: ОСОБА_5 (79000, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_2), Галицька районна адміністрація Львівської міської ради (79005, м. Львів, вул. Ф.Ліста 1) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 - адреса: 79000, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_6 - адреса: 79000, АДРЕСА_2.

Третя особа: ОСОБА_5 - адреса: 79000, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_2.

Третя особа: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради - адреса: 79005, м. Львів, вул. Ф.Ліста 1).

Повний текст рішення складено 05 грудня 2018 року.

Суддя І.Р.Волоско.