Справа № 452/1526/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"23" листопада 2018 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Галина В.П.,

секретар Задорожна В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

за участю позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_5,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_5 звернувся в інтересах ОСОБА_1 до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, яку набуто шляхом укладення договору дарування, має намір реалізувати своє майно шляхом продажу такого для купівлі іншого, однак реєстрація відповідачів у вказаному житлі створює для неї перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки це може спровокувати відмову потенційних покупців від придбання майна. Одночасно вказує, що позивач вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб.

Зазначає, що зареєстрованим місцем проживання відповідачів є дана квартира, знятись з реєстрації вони добровільно не бажають, відтак просить суд ухвалити рішення, яким зобов'язати їх усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечили, зазначили, що позивачем не доведено підстав задоволення позову, зокрема, що діями відповідачів, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується її право власності. ОСОБА_3 пояснила, що вона разом з сином ОСОБА_4, який є інвалідом 2 групи, зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 з моменту її придбання, іншого житла не має. З врахуванням наведеного просить суд у задоволенні позову в відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Із копій договору дарування та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відомо, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.10,11).

Як видно з копії довідки про склад сім'ї від 06.03.2018 року, виданої виконкомом Новокалинівської міської ради Самбірського району, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, значаться зареєстрованими : ОСОБА_3,1969 року народження, ОСОБА_2,1969 року народження та ОСОБА_4 1992 року народження. ( а.с. 42).

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як видно з договору дарування, посвідченого 20.10.2015 року Самбірською держконторою Львівської області, дарувальник ОСОБА_2 передав обдаровуваній ОСОБА_1 безоплатно у власність належну йому на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 03.10.2000 року за реєстром №1-1092 Самбірською держконторою Львівської області

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір'ю відповідача ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано на підставі рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 березня 2018 року, у шлюбі у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який є інвалідом 2 групи з дитинства, що підтверджується довідкою № 467696 від 11.08.2010 року, виданою Львівським обласним Центром МСЕ, спеціалізована психіатрична МСЕК №2. Відповідачі вселились у вищезгадану квартиру

Також судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що фактично в даній квартирі проживають відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оплачують комунальні послуги, що підтверджується наданими ними копіями квитанцій, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 довгий час не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, не заперечує проти задоволення позову, відтак суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.

Вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне.

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

При цьому, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункт 41)

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Як встановлено судом, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають іншого житла, спірна квартира є єдиним житлом для проживання.

Відтак, в даній конкретній ситуації визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їхнє право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним та повинно бути передбачено законом ( та зазначено в позовній заяві).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що реєстрація відповідачів фактично позбавляє її можливості розпоряджатися своїм майном, однак жодних доказів, якими стверджувалось б порушення відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 нею не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову за недоведеністю позовних вимог в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1

У решті позову відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного рішення буде складено 03 грудня 2018 року.

Суддя