Справа № 487/4106/17
Провадження № 2/487/328/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Бобрової І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гладкої К.М.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу 487/4106/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

07.08.2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що вона та відповідач по справі є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитині встановлено з народження діагноз: ранній дитячий аутізм, а тому вона потребує особливої постійної уваги. ОСОБА_4, враховуючи особливості дитини, з часу її народження не бажав продовжувати сімейні стосунки, матеріальної допомоги у обсязі, який би задовольняв усі потреби доньки, не надавав. Намагання відповідача встановити контакт з дитиною, негативно вплинули на її психоемоційне становище. До того ж, відповідач не хоче приймати учать у лікуванні дитини, заважаючи при цьому робити це належним чином ОСОБА_3, оскільки не надає дозволів на вивіз ОСОБА_5 за кордон на консультації. Ураховуючи всі зазначені обставини в сукупності, на думку позивача, є всі підстави для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до доньки ОСОБА_5, як такого, що ухиляється від виховання дитини та свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками.

В письмових запереченнях на позов відповідач, зазначив, що ніколи не мав наміру припиняти стосунки з дочкою. Навпаки завжди приймав активну участь в її житті, піклувався про стан її здоров'я та розвитку. В 2014 році водив дитину до школи раннього розвитку, яку самостійно оплачував. Намагався оздоровити доньку в санаторії матері та дитини по путівці, яка була йому виділена, як особі евакуйованій із зони відчуження у 1986 році, але позивач сама не поїхала з дитиною і не дала йому використати цю можливість. Постійно сплачує аліменти. ОСОБА_3 ж в свою чергу без будь-яких пояснень в 2014 року почала забороняти йому спілкуватися з дитиною, влаштовувала сварки при зустрічі, які негативно впливають на дитину, тобто сама створює умови, які б унеможливлювали регулярні та нормальні відносини між ним та ОСОБА_5.

Розпорядженням керівника апарату Заводського районного суду м. Миколаєва №68 від 07.02.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл в зв'язку з тим, що рішенням Вищої ради правосуддя від 01.02.2018 року ОСОБА_6, в провадженні якої знаходилася зазначена справа, було звільнено з посади судді Заводського районного суду м. Миколаєва у зв'язку з неспроможністю виконувати повноваження за станом здоров'я, а тому вказаний суддя не зможе брати участь у розгляді даної цивільної справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею по зазначеній справі призначено ОСОБА_7.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.02.2018 року цивільну справу 487/4106/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав призначено до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на відсутність обставин, які б вказували на невиконання ОСОБА_4 своїх батьківських обов'язків відносно ОСОБА_5.

Третя особа в судове засідання представника не направила, звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування ВК ММР, надавши при цьому відповідний висновок.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані позивачем документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно свідоцтва про народження від 20 жовтня 2009 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (актовий запис №3426) є сторони по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Сімейні стосунки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не склалися. На момент звернення до суду з даним позовом, сторони вже проживали окремо.

Частиною 1 ст.164 СК України передбачені випадки коли батько може бути позбавлений судом батьківських прав, а саме якщо: не забрав дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявив щодо неї батьківського піклування; ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва; засуджений за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача у судовому засіданні, підставою для позбавлення батьківських прав відповідача є, на думку позивача, порушення ним п.2 ч.1 ст.164 СК України.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п.16 вказаної постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді

справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач працює, за місцем проживання характеризується позитивно (характеристика ЖЕК «Бриз» №3 від 26.09.2017 року). З наданих відповідачем квитанцій, досліджених у судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_4 оплачувалося навчання доньки в школі раннього розвитку «Казка», придбавався дитячий одяг, канцелярські товари, продукти харчування. Крім того відповідач регулярно сплачує аліменти на утримання дитини, що не заперечується самою ОСОБА_3.

Згідно Висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 16.02.2018 року №329/02.02.01-22/22/14/18 є недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 по відношенню до дитини, ОСОБА_5, враховуючи інтереси дитини.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, судом не встановлено обставин, які підпадають під визначення дій ОСОБА_4, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків», а тому у задоволенні позову слід відмовити.

При цьому суд критично ставиться до посилань представника позивача на те, що дитина в силу особливостей свого розвитку, а також існуючого діагнозу, відкрита до спілкування лише з матерю, оскільки зазначені обставини спростовуються матеріалами справи, а саме оглянутими у судовому засіданні фотознімками, поясненнями свідків ОСОБА_8. та ОСОБА_9, а також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

Крім того, з наданих сторонами витягів з кримінальних проваджень №0003022 та №0001555, а також висновку експерта №576 вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли неприязні стосунки, які фактично негативно впливають на права самої дитини передбачені діючим законодавством, що на думку суду є неприпустимим.

Так статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Отже, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 89,141, 206, 258, 263-265, 279, 354, п.п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд,-,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_3, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Миколаєві, проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_4, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Єкатеринбург, проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Суддя Боброва І.В.