АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3071/17 22-ц/774/596/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 182/3071/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач Комунальне підприємство «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року, яке ухвалене суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради (далі КП «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради) про стягнення суми за час не виплати заробітної плати та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що вона, починаючи з 30.11.2012 року працювала у відповідача на посаді техніка-землевпорядника 1 категорії та 02.04.2013 року звільнена з займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України.

Оскільки при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року було стягнуто з КП «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6628,36 грн.

01 квітня 2014 року вона звернулась з заявою до Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про стягнення заборгованості з відповідача в примусовому порядку. Посилаючись на те, що виконавче провадження про стягнення заборгованості відкрито, але до сьогодні відповідачем на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6628,36 грн. не сплачений, рішення суду не виконане, просила суд в порядку ст.ст. 116, 117 КЗпП України, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток в розмірі 56336,64 грн. станом на 19.06.2017 року, а також спричинену моральну шкоду в розмірі 172800,00 грн.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на наявність передбачених ст.ст. 116, 117 КЗпП України, 1167 ЦК України підстав для задоволення позову, оскільки станом на теперішній час рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року, яким було стягнуто з КП «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6628,36 грн. не виконане.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 починаючи з 30.11.2012 року працювала у відповідача на посаді техніка-землевпорядника 1 категорії та 02.04.2013 року звільнена з займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року позов ОСОБА_1 до КП «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково. Стягнуто з КП «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 1691 грн. 45 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 24-26).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано. Стягнуто з КП «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6628,36 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 7-8).

Згідно відповідді Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 10.11.2017 року в провадженні Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження № 52765681 з примусового виконання виконавчого листа № 182/7388/13, виданого 23.01.2014 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з КП «Міський земельний кадастровий центр» на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 6628,36 грн. Стягнень по даному виконавчому провадженню не проводилось (а.с. 43).

Підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом про стягнення суми за час не виплати заробітної плати та моральної шкоди стало не виконання відповідачем рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 6628,36 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися правовідносини щодо виконання рішення суду, які не врегульовані нормами Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач, а порядок виконавчого провадження передбачений в Законі України «Про виконавче провадження», а тому відсутні підстави для стягнення суми за час не виплати заробітної плати в порядку ст.ст. 116, 117 КЗпП України, а також моральної шкоди.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Закон України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на день звернення до суду з позовом, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року щодо виплати КП «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 6628,36 грн. не виконано (а.с. 43).

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

У п. 8 Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Розмір середньоденного заробітку позивача ОСОБА_1 визначений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року в сумі 69,04 грн. й в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України повторному доведенню не підлягає (а.с. 7-8).

Таким чином, оскільки фактичний розрахунок з позивачем ОСОБА_1 відповідачем проведено не було, остання має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 25 грудня 2013 року по 19 червня 2017 року відповідно до заявлених позовних вимог за 816 робочих днів, виходячи з середньоденного заробітку позивача в розмірі 69,04 грн., що становить 56336,64 грн. (816 роб. дн. х 69,04 грн.).

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами склалися правовідносини щодо виконання рішення суду, які не врегульовані нормами Кодексу законів про працю України, та погоджуючись з доводами апеляційної скарги позивача в частині наявності підстав для застосування ст.ст. 116,117 КЗпП України, приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми за час не виплати заробітної плати та ухвалення нового рішення про задоволення позову у цій частині.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди та погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, з огляду на наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 179 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Так, під час вирішення спору про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Встановивши, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження факту ухилення відповідача КП «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради від виконання рішення суду й позивачем не надано таких доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем суду апеляційної інстанції надано тільки відповідь Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 10.11.2017 року про перебування в провадженні Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби виконавчого провадження № 52765681 з примусового виконання виконавчого листа № 182/7388/13, виданого 23.01.2014 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, про стягнення з КП «Міський земельний кадастровий центр» на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 6628,36 грн., по якому стягнення не проводилось (а.с. 43). Разом з цим, цей документ не встановлює вини відповідача та не містить визначення причин не виконання останнім рішення суду.

Колегія суддів вважає посилання відповідача на рішення Нікопольської Міської ради від 22 грудня 2017 року про припинення діяльності КП ««Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради, таким, що не може бути правовою підставою для відмові ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, оскільки правовідносини виникли між сторонами до прийняття відповідного рішення.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом та поданні апеляційної скарги позивач, звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Тому, він підлягає стягненню з відповідача в доход держави виходячи з розміру задоволених позовних вимог у загальному розмірі 1408,40 грн., згідно розрахунку (563,36+845,04) грн. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції, за ставкою, передбаченою п.п.2 ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради про стягнення суми за час не виплати заробітної плати скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Комунального підприємства «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25 грудня 2013 року по 19 червня 2017 року в розмірі 56336,64 грн. (пятдесят шість тисяч триста тридцять шість грн. шістдесят чотири коп.).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Міський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 1408,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: