Провадження №22-ц/784/1045/18
Провадження №22-ц /784/1045/18 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1 Категорія - 48

П О С Т А Н О В А

2018 р, липня місяця, 16 дня, м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого: Галущенка О.І
суддів: Лисенка П.П.
ОСОБА_2
із секретарем- Горенко Ю.В.
з участю:
позивача - ОСОБА_3
відповідачки - ОСОБА_4
третьої особи - ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
ОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.06.2017р., у справі за
позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 ( треті особи- ТОВ «Компанія Парадиз», ПАТ «Укргазбанк») про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності на ? частку спільної квартири,
встановила:
10.11.2016 р. ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності на ? частку спільної квартири.
Позивач зазначав, що до квітня 2015 р. перебував з відповідачкою у шлюбі, зареєстрованому 14 липня 2012 р.
Підчас перебування у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 05.08.2013 р., укладеного з ТОВ «Компанія Парадиз» ними за спільні кошти, у тому числі з використанням кредиту від ПАТ «Укргазбанк», були придбані майнові права на двохкімнатну квартиру № 36 в буд. № 2/6 корпус 5 по ул. Архітектора Старова, м. Миколаєва, яка відповідно до приписів ст. 60 СК України є обєктом права спільної сумісної власності.
Право власності на квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності, яке видане на імя відповідачки 29.11.2013 р.
Посилаючись на наявність спору щодо користування спільним майном після розірвання шлюбу, позивач просив поділити квартиру шляхом визнання за ним права власності на ? частину спірного житла.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.06.2017 р. вимоги позивача про поділ майнових прав залишено без розгляду.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.06.2017 ухвалено про задоволення позову та визнання за позивачем права власності на ? частку квартири, а інша ? частка цієї ж квартири залишена у власності відповідачки.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставить питання про скасування рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам спору.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.
Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, визначених ст. 367 ЦПК України, судова колегія приходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. ст. 60, 70,71 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а їх частки у спільному майні рівними.
Згідно з цими приписами та відповідно до розяснень, які надані в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за наявності спору між подружжям, поділу підлягає таке майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та було наявним на час припинення спільного господарства та виникнення спору.
Так, відповідно до положень частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція диспозиції статті 60 СК України встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 60 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої ст.61 СК України кореспондує частині четвертій ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.
Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.
Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились відповідачкою її особисті кошти у рахунок погашення кредитних зобов'язань.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16, від 14 вересня 2016 року № 6-539цс16.
Суд цих обставин справи належним чином не зясував та в порушення вимог статей 263-264 ЦПК України наведених вимог закону не врахував.
Встановивши, що спірна квартира, якає об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, була придбана за час шлюбу за кошти, отримані відповідачкою у кредит, суд першої інстанції не врахував, що у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок кредитних коштів квартиру унаслідок укладення кредитного договору виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.
З матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу у 2013 році подружжям у власність за договором купівлі-продажу майнових прав від 05.08.2013 р.( а. с.- 7) придбана кв. № 36 в буд. № 2/6 корпус 5 по ул. Архітектора Старова, м. Миколаєва, яка відповідно до приписів ст. 60 СК України є обєктом права спільної сумісної власності.
Право власності на квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності, яке видане на імя відповідачки 29.11.2013 р.
Квартира придбана за кошти, надані в кредит за кредитним договором, укладеним ОСОБА_6 з ПАТ «Укргазбанк» 07.11.2013 р. (а.с.-10)
В забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальниці ОСОБА_7 надана порука за договором від 07.11.2013 ( а.с.13).
Таким чином, позивач та відповідачка зобовязані погашати кредитний борг як солідарні боржники.
Оскільки шлюб розірвано за рішенням суду у 2015 році (а.с.-6), то після припинення сімейних відносин позивач, відповідно до приписів ст.65 СК України, має відшкодувати відповідачці вартість ? частки боргових зобовязань, які обліковувалися за позичальницею на час припинення сімейних відносин.
Крім того, до витрат позичальниці, повязаних з обслуговуванням кредиту належать її витрати на сплату комісії відповідно до трьохстороннього договору про надання часткової компенсації процентів від 07.11.2013 р., яку вона сплачує на користь Державного фонду сприяння молодіжному будівництву (а.с.-15-20).
Починаючи з часу розірвання шлюбу та на час ухвалення рішення відповідачка сплатила комісії на суму 3388 грн.65 коп. Половина цієї суми у розмірі 1694 грн.33 коп. має бути відшкодована позивачем.
Немає підстав для відшкодування витрат позичальниці на комісію наперед, оскільки вона розраховується станом на час сплати виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка є величиною змінною.
Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання квартири спільною сумісною власністю та її поділу на цих підставах, не можуть бути враховані, оскільки відповідачка не спростувала презумції спільності майна придбаного під час перебування у шлюбі.
Так, рішенням Баштанського районного суду від 09.04.2015 р. не встановлено день фактичного припинення сімейних відносин. Крім того, сторони не надали доказів того, що частина коштів на придбання житла належить їм особисто.
За таких обставин слід виходити з того, що кошти отримані в кредит, які використані в інтересах сімї, є їх спільною сумісною власністю.
Доведено, що саме за рахунок цих коштів придбана спірна квартира, яку також слід вважати обєктом права спільної сумісної вартості.
В разі поділу такого майна частки колишнього подружжя, згідно з положеннями ст.70 СК України, вважаються рівними.
Іншого сторонами не доведено.
Встановлене не дає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в частині визнання права власності на ? частку квартири.
Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України підлягає зміні рішення і в частині розподілу судових витрат.
Так, з ОСОБА_7 підлягає стягненню в дохід держави 869 грн. 93 коп. судового збору.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів
постановила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.06.2017р. - змінити, доповнивши його резолютивну частину таким приписом:
Змінити рішення в частині розподілу судових витрат та стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави 869 грн. 93 коп. судового збору.
В іншій частині рішення місцевого суду залишити без зміни.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, але з цього часу на протязі тридцяти днів з дня складення повного рішення може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий: О.І. Галущенко
Судді: П.П. Лисенко
Повний текст постанови складено 20 липня 2018 р.