АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 679/522/16-ц
Провадження № 22-ц/792/488/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_4 на дії та рішення державного виконавця за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 січня 2018 року,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на дії та рішення головного державного виконавця Нетішинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_5 (далі державний виконавець).

ОСОБА_4 зазначила, що постановою державного виконавця від 23 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа Нетішинського міського суду Хмельницької області від 6 листопада 2017 року про стягнення з заявника на користь ОСОБА_6 5 160 грн 47 коп. коштів. Цією ж постановою державний виконавець стягнув з неї виконавчий сбір у розмірі 516 грн 04 коп. Названа постанова є незаконною, оскільки її не було скріплено печаткою, а заявник добровільно виконала судове рішення до отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження, перерахувавши 24 листопада 2017 року стягувачу всю суму боргу. Примусові заходи з виконання рішення не здійснювалися, разом із тим, 6 грудня 2017 року державний виконавець неправомірно виніс постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

За таких обставин ОСОБА_4 просила суд визнати постанову державного виконавця від 23 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження нечинною та скасувати постанову державного виконавця від 6 грудня 2017 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 січня 2018 року відмовлено в задоволенні скарги.

Суд виходив з того, що оскаржувані дії та рішення державного виконавця відповідають вимогам закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду та постановити ухвалу про задоволення скарги посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що державний виконавець не здійснював примусових заходів із виконання судового рішення та не вчиняв виконавчих дій, а тому стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є безпідставним.

Учасники судового процесу, яких належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, не зявилися до апеляційного суду. Від ОСОБА_4 до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Стягувач ОСОБА_6 та державний виконавець не подали відзиви на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 109 грн 36 коп. майнової шкоди, 5 000 грн моральної шкоди, 51 грн 11 коп. судового збору, а всього 5 160 грн 47 коп.

На підставі цього рішення 6 листопада 2017 року суд видав виконавчий лист №2/679/295/2016, який 22 листопада 2017 року ОСОБА_6 предявив до Нетішинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області для примусового виконання.

Постановою державного виконавця від 23 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження №55231015 і стягнуто з боржника 516 грн 04 коп. виконавчого збору. Копію вказаної постанови ОСОБА_4 отримала 25 листопада 2017 року.

24 листопада 2017 року ОСОБА_4 переказала на банківський рахунок стягувача всю суму боргу за виконавчим документом.

Державний виконавець постановою від 6 грудня 2017 року стягнув з боржника ОСОБА_4 106 грн 25 коп. витрат виконавчого провадження.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами у справі та матеріалами виконавчого провадження №55231015.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконання, відносяться, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, в тому числі за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною 1 статті 42 Закону №1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону №1404-VIII).

Із положень ч. 9 ст. 27 Закону №1404-VIII слідує, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 42 Закону №1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Відповідно до розділу І наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1300/29430, до видів витрат виконавчого провадження відносяться:

1.Виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари.

2.Пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового звязку.

3.Послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів, спеціалістів; зберігачів; перекладачів; субєктів оціночної діяльності субєктів господарювання; субєктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.

4.Послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум.

5.Проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини.

6.Послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці.

7.Банківські послуги при операціях з іноземною валютою.

8.Сплата судового збору.

9.Плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України №1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

10.Інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

Як визначено ч. 4 ст. 42 Закону №1404-VIII, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

За змістом указаних норм стадія примусового виконання рішення майнового характеру починається з часу відкриття виконавцем виконавчого провадження. Разом із тим, виконавчий збір справляється за примусове виконання рішень органами державної виконавчої служби в усіх випадках виконання рішень, крім тих рішень, перелік яких наведений у ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VIII.

Виключенням із цього правила є випадок, коли виконавче провадження закінчено на підставі п. 9 ст. 39 Закону №1404-VIII (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошових коштів передбачає справляння виконавчого збору.

На час відкриття виконавчого провадження вказане рішення не було виконано боржником. Виконання рішення відбулося вже після винесення державним виконавцем постанови від 23 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження. Отже державний виконавець правомірно зазначив у постанові про стягнення з ОСОБА_4 виконавчого збору, у державного виконавця не було підстав не стягувати з боржника цей збір.

Орган державної виконавчої служби поніс витрати, повязані з організацією забезпечення примусового виконання рішення, зокрема на виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження і за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень, а тому державний виконавець правомірно виніс постанову від 6 грудня 2017 року про стягнення цих витрат з боржника ОСОБА_4

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що оскаржувані дії та рішення вчинені державним виконавцем відповідно до закону та в межах наданих йому повноважень.

Посилання ОСОБА_4 на неправомірність дій і рішень державного виконавця суперечать фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

В силу п. 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1302/29432) під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення, в тому числі шляхом винесення постанов.

Вимоги до змісту постанови державного виконавця як окремого документу визначені у п. 7 цієї Інструкції, зокрема постанова підписується виконавцем і скріплюється печаткою.

Матеріали виконавчого провадження вказують на те, що постанова від 23 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження та постанова від 6 грудня 2017 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (т. 2 а.с. 32-36) підписані державним виконавцем і скріплені печаткою.

Твердження ОСОБА_4 про те, що названі постанови за своїми реквізитами не відповідають вимогам чинного законодавства, є безпідставними.

Оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог закону, тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 4 квітня 2018 року.

Судді: /підпис/ ОСОБА_1

/підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 81