Справа № 442/5139/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/186/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2, його представника

ОСОБА_3, представника Комунального

некомерційного підприємства «Стебницька міська лікарня»

Дрогобицької міської ради - Юзвак І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 2 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа головний лікар Комунального некомерційного підприємства «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради Львівської області, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він працював на посаді лікаря акушер-гінеколога Стебницької міської лікарні з 1971 року, а 30 червня 2015 року його звільнено із займаної посади та видано йому трудову книжку, в якій у графі під №6 за датою 01.07.2015 року зазначено: звільнений від займаної посади на підставі ст.40 п.1 КЗпП України - скорочення чисельності працівників на підставі наказу №66 від 17.06.2015 року. Копію наказу про звільнення в день звільнення йому не видали, чим порушено вимоги ч.2 ст.47 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки таке проведено з порушення передбаченої КЗпП України порядку та процедури вивільнення працівників. У відповідності до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так як трудову книжку він отримав 30 червня 2015 року, то згідно до ст.233 КЗпП України, ст.69, ч.3 ст.70 ЦПК України останній день строку для звернення з позовною заявою до суду припадає на 30 липня 2015 року.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Покликається на те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що він має найвищу кваліфікацію серед лікарів акушерів-гінекологів, котрі працювали в лікарні, а відтак він мав переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України і роботодавцем при його звільненні порушено порядок повідомлення його про звільнення. Крім того, зазначає, що роботодавцем не було доведено наявності істотних змін організації праці в лікарні, які б давали підстави для розірвання трудового договору у зв'язку із скороченням численності або штату працівників. Також, звертає увагу суду на те, що після розірвання з ним трудових відносин 30.06.2015р. він продовжував працювати, так як запис про його звільнення було зроблено 01.07.2015р., що свідчить про продовження із ним трудових відносин після його звільнення. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Комунального некомерційного підприємства «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради Львівської області Юзвак І.П. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення Комунальним некомерційним підприємством «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради Львівської області ОСОБА_2 з посади лікаря акушер - гінеколога проведено у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, роботодавцем не дотримано процедури та порядку вивільнення працівників.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації , реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з п.1 ст.40 КЗпП України та п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992р.(з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» суди, розглядаючи трудові спори, пов»язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Пунктом 1 ст.40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу при змінах в організації виробництва і праці, до яких відноситься, зокрема, і скорочення чисельності чи штату працівників.

Порядок вивільнення працівників у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, відповідно до чинного законодавства роботодавець зобов»язаний повідомити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за за два місяці.

З метою забезпечення виконання доручення Кабінету Міністрів України від 15.01.2015 р.№117/1/1-15 до Закону України від 28.12.2014 №80-УІІІ "Про державний бюджет України на 2015 рік", на виконання рішення виконавчого комітету №22 від 24.02.2015 "Про оптимізацію мережі бюджетних установ" та наказу відділу охорони здоров'я виконавчих органів Дрогобицької міської ради №60 від 15.04.2015 року "Про оптимізацію ліжкового фонду Стебницької міської лікарні" було прийнято рішення про оптимізацію ліжкового фонду "Стебницької міської лікарні" та з огляду на це, відповідачем - Стебницькою міською лікарнею було прийнято рішення, а саме, наказ від 23.04.2015р. за №38 "Про оптимізацію ліжкового фонду Стебницької міської лікарні", відповідно до п.3, якого обумовлено необхідність попередження працівників про можливе звільнення.

Наказом Стебницької міської лікарні від 29.04.2015р. за №43 "а" "Про проведення скорочення чисельності та штату працівників" вносились зміни в штатний розпис лікарні з 01.07.2015р. та створювалась комісія про проведенню скорочення згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді лікаря акушер-гінеколога Стебницької міської лікарні з 1971 року.

Витягом з наказу №66 від 17.06.2015 року (т.1 а.с.28) ОСОБА_2 - лікаря акушер - гінеколога з 30.06.2018 року звільнено згідно ст. 40 п.1 КЗпП України скорочення чисельності працівників. Підстава: наказ №60 від 15.04.2015 р. по ВОЗ, №43а від 29.04.15 р. по СМЛ.

Відповідно до запису у журналі реєстрації вихідної документації Стебницької міської лікарні за вих. №229 від 29.04.2015р., ОСОБА_2 було скеровано по пошті попередження про можливе звільнення.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_2, 21.04.2015р., написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на три дні - 24.04.2015, 29.04.2015, 30.04.2015р., і така відпустка йому була надана, що підтверджується наказом №36 від 21.04.2015 року (т.1 а.с. 112).

Наведеним підтверджується, що ОСОБА_2, 24.04.2015, 29.04.2015 та 30.04.2015 р. перебував у відпустці, а відтак у ці дні не міг бути повідомлений роботодавцем про наступне вивільнення, належних та допустимих доказів вручення йому 30.04.2015 року письмового повідомлення про звільнення, відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав.

ОСОБА_2 і в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції категорично заперечив твердження представника НКП «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради про те, що він, 30.04.2015р., був присутній на роботі для вирішення питань особистого характеру та комісією було вирішено додатково, особисто вручити йому попередження щодо майбутнього звільнення від 29.04.2015 №229, про що його було повідомлено, і оскільки отримати попередження останній відмовився, було складено відповідний акт від 30.04.2015 б/н.

Позивачем до матеріалів справи долучено копію попередження від 29.04.2015 року, яким ОСОБА_2 попереджено про майбутнє звільнення з посади лікаря акушер - гінеколога згідно статті 40 п.1 КЗпП України з 30.06.2015 року, попередження він отримав поштою 05.05.2015 року, а відтак слід вважати, що ОСОБА_2 про майбутнє звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України був попереджений лише 05.05.2015 року.

Матеріалами справи безспірно підтверджено, що при звільненні ОСОБА_2, роботодавець, Комунальне некомерційне підприємство «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради Львівської області, повідомив працівника про його наступне вивільнення, менш ніж за два місяці до звільнення.

Оскільки ОСОБА_2 був звільнений з посади наказом від 17.06.2015 року з 30.06.2015 року, а попереджений про майбутнє вивільнення з підстав, передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України менш ніж за два місяці до дати звільнення, що свідчить про недотримання роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП України про необхідність повідомлення про майбутнє вивільнення не пізніше, ніж за два місяці, а відтак колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 був звільнений з посади незаконно, що є підставою для поновлення його на посаді лікаря акушер - гінеколога з 30.06.2015 року, визнання недійсним та скасування наказу №66 від 17.06.2015 року щодо звільнення ОСОБА_2

Статтею 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегією суддів проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Комунального некомерційного підприємства «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_2 у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року №100 і такий становить 26517 грн. 60 коп.

При цьому колегія суддів виходила з наступного: середньоденний заробіток ОСОБА_2 становив 30.48 грн. (заробіток за квітень і травень становив 1188.69 грн., кількість робочих днів у квітні і травні 39 робочих днів). Кількість робочих днів в період з 30.06.2015 року до 03.12.2018 року становить 870 днів, а відтак, 30.48 грн. середньоденного заробітку слід помножити на 870 днів, а відтак середній заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Комунального некомерційного підприємства «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_2, становить 26517.60 грн.

Враховуючи положення ст. 16 ЦК України, колегія суддів вважає, що позовна вимога ОСОБА_2 про визнання недійсним акту від 30.04.2015 року про його відмову від отримання письмового попередження та ознайомлення з попередженням під розписку, не підлягає до задоволення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 2 липня 2018 року- скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати наказ головного лікаря Стебницької міської лікарні №66 від 17.06.2015 року в частині звільнення лікаря акушер - гінеколога ОСОБА_2.

Поновити ОСОБА_2 на посаді лікаря акушер - гінеколога Комунального некомерційного підприємства «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради з 30.06.2015 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_2 26517 грн. 60 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за відрахуванням обов»язкових платежів на зборів.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.12.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.