Ухвала

Іменем України

05 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 755/2861/15-ц

провадження № 61-13348ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), КарпенкоС. О., Кузнєцова В. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у травні 2006 року він із відповідачем домовилися про те, що ОСОБА_6 будуть передані 1 млн 600 тис. доларів США для їх збереження та проведення в майбутньому розрахунку з продавцями земельних ділянок у кількості 134 одиниці, право власності на які у подальшому буде розподілено між позивачем та ОСОБА_7 у рівній кількості. 31 травня 2006 року ОСОБА_6 написав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_5 та ОСОБА_7 кошти в розмірі 1 млн 600 тис. доларів США як розрахунок за земельні ділянки (134 шт.), які знаходяться на території СТ «Українська земля», та зобов'язався гарантувати повернення сум до оформлення ОСОБА_8 довіреностей на купівлю-продаж земельних ділянок. Проте в подальшому на нього не було укладено договорів купівлі-продажу земельних ділянок у кількості 67 одиниці, а на його вимогу від 08 червня 2011 року відповідач не повернув йому грошових коштів у сумі 800 тис. доларів США. З метою повернення коштів у 2011 році він звернувся до суду з позовом про стягнення 6 378 800 грн як безпідставно отриманих і рішенням суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог було відмовлено; рішенням суду касаційної інстанції вимоги задоволено, проте постановою Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено. З посиланням на викладені обставини, їх правову оцінку, що зазначена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року, вказував, що правовідносини сторін містять змішаний характер (елементи договорів схову та доручення) та оскільки мети, з якою відбулася передача коштів, не досягнуто, то відповідач повинен був їх повернути. Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення 800 тис. доларів США, зазначав, що оскільки у розписці не визначено фактичного розміру переданих ним коштів, то слід виходити з положень статті 540 Цивільного кодексу України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва 23 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів відмовлено.

14 грудня 2017 року ОСОБА_4, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2015 року, обґрунтовуючи її тим, що зазначеним рішенням вирішено питання про її права та обов'язки, оскільки вона та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, кошти в розмірі 800 тис. доларів США були зняті з її особистого банківського рахунку ОСОБА_9, який у банку діяв за довіреністю від її імені, але передав кошти ОСОБА_6 від імені ОСОБА_5 Предметом спору є право на придбання 134 земельних ділянок у спільну часткову власність ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а тому внаслідок цього правочину у неї повинно було виникнути право спільної сумісної власності на 1/2 частки 134 земельних ділянок.

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_4 Зобов'язано Головне Управління Державної казначейської служби України у місті Києві повернути ОСОБА_4 4 019,41 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Ухвала судді апеляційного суду мотивована тим, що відсутні підстави вважати, що оскаржуваним рішенням місцевого суду вирішувалися питання про права та обов'язки ОСОБА_4

08 лютого 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року, в якій просить її скасувати, посилаючись на порушення суддею норм процесуального права і неправильне застосуванням норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до Апеляційного суду міста Києва.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалене судом у справі рішення прямо впливає на її права, обов'язки та законні інтереси, оскільки дійсним предметом спору є право на придбання 134 земельних ділянок у спільну часткову власність ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Така угода не могла бути реалізована без її участі, про що було добре відомо як суду, так і сторонам у справі. Факт зняття коштів свідком ОСОБА_10 і передача їх ОСОБА_6 підтверджується письмовими доказами, а саме банківськими квитанціями про зняття коштів з її рахунку, які були долучені до матеріалів справи, а також поясненнями свідка ОСОБА_10, який отримував ці кошти у банку та в подальшому передав їх відповідачу. Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Суддя апеляційного суду повернув її апеляційну скаргу без розгляду, а не відмовив у відкритті апеляційного провадження. Таким чином, він остаточно не вирішив питання про її право на апеляційне оскарження, створивши відносно неї ситуацію правової невизначеності.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову у цій справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний і касаційний суди, виходив з того, що ОСОБА_6 виконав свої зобов'язання за розпискою від 31 травня 2006 року стосовно передачі коштів відповідному представнику продавців та в подальшому було укладено 134 договори купівлі-продажу земельних ділянок, після чого ОСОБА_7 надав ОСОБА_6 розписку про відсутність будь-яких претензій з його боку щодо виконання домовленостей.Розписка не містить зобов'язання ОСОБА_6 щодо укладення договорів купівлі-продажу, а суть його зобов'язання полягала у зберіганні грошових коштів та передачі їх для придбання у майбутньому земельних ділянок.

Установлено, що оскаржуваним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2015 року не вирішувалося питання про права та обов'язки ОСОБА_4, будь-яких висновків щодо неї вказане рішення не містить, не завдає їй шкоди і не має несприятливих для неї наслідків.

Оскільки у ЦПК України відсутня спеціальна норма, яка б врегульовувала правову ситуацію щодо процесуальних дій суду у випадку подання апеляційної скарги особою, яка не має такого права, а у статті 358 цього Кодексу наведено вичерпний перелік підстав відмови у відкритті апеляційного провадження, суддя апеляційного суду дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги на підставі частини першої статті 17 та частини першої статті 352 ЦПК України.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступити від цього принципу є виправданим лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Установлено, що підстави, наведені ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, не обумовлювалися обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі № 6-76цс16, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, він дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення, касаційної скарги та доданих до неї матеріалів убачається, що скарга, подана на ухвалу судді апеляційного суду, якою вирішено процесуальне питання, є необґрунтованою. Правильне застосовування судом норм ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов