Справа № 450/2378/17 Провадження № 2/450/468/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2018 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

при секретарі Оленич О.І.

за участю представника позивача : ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

05.09.2017 року позивач ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1, звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з цивільним позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності порядку спадкування. В своїх позовних вимогах просить суд визнати за ним, ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1

20.09.2017 року провадження у справі відкрито.

В обгрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла позивача матір, ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок по АДРЕСА_1 За життя, ОСОБА_6 своїм майном на випадок смерті розпорядилась на власний розсуд склавши заповіт посвідчений 10.03.2004 року секретарем виконавчого комітету Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яким житловий будинок по АДРЕСА_1 заповіла своєму синові, тобто позивачу, ОСОБА_3

Позивач вказує, що спадщину після смерті матері прийняв, оскільки за життя матері та на час смерті проживав разом з нею та продовжує проживати в належному їй житловому будинку під АДРЕСА_1. Однак, в позасудовому порядку не може реалізувати свої спадкові права на спірний житловий будинок, оскільки його мати ОСОБА_6 за життя не виготовила правовстановлюючі документи на будинок, у зв'язку з чим, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Покликаючись на наведені обставини позивач просить суд захистити його майнові права щодо спадкового майна за заповітом після смерті матері, шляхом задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просить задоволити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'язвився, однак від нього надійшла заява в якій він вказує, що позовні вимоги ОСОБА_3 визнає та просить суд справу слухати у його відсутності.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги позивача не визнали та звернулись до суду з заявою про застосування до позовних вимог позивача строки позовної давності. Свої вимоги мотивують тим, що про свої прав на спірне нерухоме майно позивач дізнався з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 з якою позивач до дня смерті проживав. Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач лише 21.08.2017 року звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом у видачі якого йому було відмовленою. Враховуючи доводи викладені позивачем в позовній заяві, не існувало жодних перешкод для реалізації позивачем свого права на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом протягом трьох років з дня смерті спадкодавця чи з моменту спливу шестимісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 1298 ЦК України. При цьому позивачем не надано суду доказів поважності причин пропущення позовної давності. А тому, відповідач вважає, що позивач ОСОБА_3 пропустив строк протягом якого міг звернутись до суду за захистом свого права.

Вислухавши сторони, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що обставини, на які покликається позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, що стверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 виданого 01.09.2009 року Годовицько-Басівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області та яка до дня смерті проживала за адресою : АДРЕСА_1

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок по АДРЕСА_1

Судом встановлено, що за життя спадкодавець не зареєстрував своє право власності на спірний житловий будинок.

Проте на підставі рішення виконкому Пустомитівської районної ради депутатів трудящих Львівської області від 16.04.1996 року № 205 ОСОБА_6 було дозволено за клопотанням виконкому Годовицької сільської ради депутатів трудящих Пустомитівського району Львівської області (рішення від 23.03.1966 року) будівництво житлового будинку, сараю в АДРЕСА_1 з виділенням для цієї мети 0,08 га земельної ділянки. Видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР на ім'я забудовника ОСОБА_6. Житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований в 1971 році.

З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 15.02.2010 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" вбачається, що дійсно під АДРЕСА_1 є житловий будинок з 2-х житлових кімнат, житловою площею 30,1 кв. м., кухні, комори, коридору, тамбура, загальною площею 58,9 кв.м., власником якого значиться ОСОБА_6.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення права в моєї матері на вказаний будинок, громадяни могли мати у власності житловий будинок.

А саме ст. 100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією.

Зокрема статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені особливості державної реєстрації прав на об'єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку.

Документами, що підтверджують право власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди ,прибудови до них, що побудовані до 5 серпня 1992 року, і щодо яких раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, є виписка із по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради(якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Окрім цього, У відповідності до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року (яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56) було передбачено реєстрацію (інвентаризацію) будинків у межах міст і селищ. Аналізуючи п. 20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР(яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) можна зробити висновок, що реєстрація (інвентаризацію) будинків у межах міст і селищ проводилась в тому числі і на підставі записів у по господарських книгах, тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади(публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Крім того, всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належали громадянам (спадкодавцям) і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 22.01.1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько- побутових будівель" і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних).

Згідно довідки виданої Годовицько-Басівської сільської ради від 03.06.2014 року №167 зазначається, що згідно по господарських книг за 2001-2010 рік власником будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_6.

В будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в житловому будинку АДРЕСА_1, зазначено, що ОСОБА_6 проживала в ньому, була зареєстрована до дня своєї смерті.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі наведеного, зокрема враховуючи те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був побудований у 1971 році, що підтверджується технічним паспортом, а згідно по господарського власником будинку є ОСОБА_6 суд вважає доведеним, що за життя спадкодавець ОСОБА_6 набула право власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 на підставах, що не заборонені законом, тобто правомірно.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_6 своїм майном на випадок смерті розпорядилась на власний розсуд, склавши заповіт посвідчений10.03.2004 року секретарем виконавчого комітету Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, згідно якого належний їй житловий будинок під АДРЕСА_1 заповіла своєму винові, тобто позивачу ОСОБА_3

Судом встановлено, що у відповідності до ст. 1223 ЦК України, позивач ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем за заповітом майна своєї матері ОСОБА_6 Спадкоємців, які б мали обов'язкову частку у спадщині ОСОБА_6 незалежно від змісту заповіту, судом не встановлено.

Відповідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти.

Судом встановлено, що Постановою приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, позивачу ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок виданих на ім'я спадкодавця ОСОБА_6

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 на день смерті матері ОСОБА_6 проживав разом з нею та був зареєстрований в належному спадкодавцю житловому будинку під АДРЕСА_1 що підтверджується довідкою Годовицько - Басівської сільської ради № 1143 від 18.08.217 року та відповідною відміткою в наявній в матеріалах справи копії паспорта громадянина України виданого на ім'я ОСОБА_3, а тому відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, позивач вважається таким, що прийняв спадщину, після смерті матері.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Статтями 328, 1216 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Тому спадкування є однією з підстав виникнення права власності.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За вказаних вище обставин, беручи до уваги те, що спадкове майно належало спадкодавцю на праві особистої власності, позивач, як спадкоємець за заповітом вчинив дії, що об'єктивно стверджують факт прийняття спадщини, а також те що ухвалення рішення в користь позивача не порушує прав третіх осіб, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем підставні та підлягають задоволенню.

Що стосується заяви відповідача ОСОБА_5 щодо пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого права, то суд вважає така задоволенню не підлягає, з огляду на наступне :

Відповідно до глави 87 ЦК України, право на спадкування здійснюється шляхом подання заяви про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України), та у разі постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини ( ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як вище встановлено судом, позивач ОСОБА_3, як спадкоємець за заповітом в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв після смерті матері.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частина 1 ст. 261 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як встановлено судом, 21.08.2017 року, позивач ОСОБА_3, звернувся до приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Р.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6

Постановою приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Р.В. позивачу ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок виданих на ім'я спадкодавця ОСОБА_6

Аналізуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом у позивача ОСОБА_3 виник з моменту винесення приватним нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто з 21.08.2017 року. З даним позовом позивач звернулась до суду 05.09.2017 року. Таким чином, підстави вважати, що позивачем пропущено строки позовної давності, відсутні.

Керуючись ст. ст.10,12,13,64,76-83,258 ЦК України, , ст. ст. 15, 16, 256-257, 328, 392, 1216, 1217,1218,1223, 1268 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Пустомитівський районний суд Львівської області.

Повний текст судового рішення складено 27.09.2018 року

СуддяД. А. Кукса