Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 442/7076/15

провадження № 61-24587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями співвласника нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником 1/2 нежитлового приміщення на АДРЕСА_1, зареєстрована, як фізична особа-підприємець та використовує це нежитлове приміщення для надання перукарських послуг. Співвласником іншої частини нежитлового приміщення є ОСОБА_5 В серпні 2015 року співвласником приміщення перукарні ОСОБА_7, коли позивач не надавала перукарських послуг та була відсутньою на робочому місці, було нанесено значних пошкоджень приміщенню перукарні, які призвели до того, що вона не має можливості здійснювати свою підприємницьку діяльність та несе матеріальні збитки в зв'язку з тим, що вимушена проводити за свій кошт ремонт приміщення та відсутністю належних умов для клієнтів. Оскільки, відповідач у добровільному порядку, не відшкодував матеріальну шкоду, завдану такими діями, звернулась з вищевказаним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимог, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_7 17 827 грн майнової шкоди; 890,30 грн відшкодування вартості електролічильника та супутніх товарів; 1950 грн упущеної вигоди; 5000 грн моральної шкоди.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07 листопада 2016 року (у складі судді Марчука В. І.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не додала належних та допустимих доказів заподіяння шкоди з вини відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заподіяні збитки в розмірі 14 856,52 грн та 890,30 грн вартості електролічильника та супутніх товарів; відшкодовано моральну шкоду в розмірі 500 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що демонтаж та пошкодження майна, яке знаходилось у нежитловому приміщенні перукарні сталося з вини ОСОБА_5, чим ОСОБА_4 була завдана матеріальна та моральна шкода, тому, на підставі статей 23, 1166 та 1167 ЦК України, наявні правові підстави для стягнення з відповідача майнової та моральної шкоди, оскільки позивачем доведено завдання їй шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував конкретні обставини справи, глибину фізичних та душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом залишено поза увагою, що у дефектному акті та кошторисі, зафіксовано потребу поточного ремонту у будинку та затрат на такий ремонт, проте позивач не проводила ремонт нежитлового приміщення, кошти не витрачала, в матеріалах справи відсутні докази: акт виконаних робіт; документи на купівлю будівельних матеріалі; договори на проведення ремонту.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, зазначає, що відшкодуванню підлягає дійсна майнова шкода у вигляді прямих витрат на ремонт нежитлового приміщення у розмірі, визначеному згідно з кошторисом станом на 15 вересня 2015 року та вартості пошкодженого електролічильника із супутніми товарами у сумі відповідно до товарного чеку від 07 вересня 2015 року.

16 квітня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником 1/2 нежитлового приміщення на АДРЕСА_1, зареєстрована, як фізична особа-підприємець та використовує це нежитлове приміщення для надання перукарських послуг.

Співвласником іншої 1/2 частини нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 є ОСОБА_5

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 31 травня 2016 року, яке набрало законної сили, проведено реальний розподіл нежитлового вказаного приміщення.

Звертаючись з цим позовом до суду позивач вказувала, що ОСОБА_5 неодноразово здійснював демонтаж та пошкодження її майна, яке знаходилось у нежитловому приміщенні перукарні.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з відповіддю Трускавецького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 18 вересня 2015 року, з громадянином ОСОБА_5 проведено профілактичну бесіду про недопущення протиправної поведінки, зокрема по факту самовільного демонтування облікового пристрою вимірювання електроенергії з приміщення перукарні на АДРЕСА_1.

Як вбачається із витягу з кримінального провадження потерпілою ОСОБА_4 повідомлено про вчинення злочину передбаченого частиною першою статті 185 КК України, зокрема щодо таємного викрадення 20 серпня 2015 року, 26 серпня 2015 року, 29 серпня 2015 року ОСОБА_5 разом із іншими особами із цього приміщення: 11 крісел, унітазу, умивальника, баку для холодної води і іншого майна.

Аналогічні повідомлення з приводу неправомірних дій ОСОБА_5 подані до Прокуратури м. Трускавця 03 вересня 2015 року, 10 вересня 2015 року та 22 жовтня 2015 року.

Постановою Трускавецького міського суду Львівської області від 25 грудня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 51 КУпАП, у зв'язку із викраденням лампи з приміщення перукарні, яка належить ОСОБА_4

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, відшкодуванню підлягає вартість знищених та пошкоджених матеріальних цінностей.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

На підтвердження завдання шкоди майну, ОСОБА_4 надала локальний кошторис на будівельні роботи на поточний ремонт приміщення перукарні «ІНФОРМАЦІЯ_1» на АДРЕСА_1, згідно з яким витрати по ремонту цього приміщення складають 17 827,82 грн.

Установлено, що зведений кошторис розрахунку вартості об'єкта будівництва на поточний ремонт приміщення перукарні, складений в поточних цінах станом на 15 вересня 2015 року, включає такі витрати: будівельні роботи, вартість устаткування, інші витрати та податок на додану вартість.

Відповідач доказів на спростування розміру шкоди не надав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (стаття 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції встановивши, що демонтаж та пошкодження майна, яке знаходилось у нежитловому приміщенні перукарні сталося з вини ОСОБА_5, чим ОСОБА_4 була завдана матеріальна та моральна шкода, як власнику майна, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача майнової та моральної шкоди, оскільки позивачем доведено завдання їй шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував конкретні обставини справи, глибину фізичних та душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про недоведеність позивачем розміру матеріальної шкоди, спростовуються матеріалами справи та встановленими апеляційним судом обставинами та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк