Справа № 509/5009/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого, внаслідок ДТП, -

ВСТАНОВИВ :

Вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.09.2017 р., ОСОБА_3 був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України з призначенням йому покарання, у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. У відповідності до ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування основного покарання, якщо він протягом трьох років іспитового строку не скоїть іншого злочину і виконає покладені на нього обовязки, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів пробації, повідомляти органи пробації про зміну міста проживання, роботи; періодично зявлятися для реєстрації в органи пробації. Звільнено ОСОБА_3 від відбування основного та додаткового покарання на підставі ст.1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році». Цивільний позов ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 15553 грн. та моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. задовольнений частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 500000 грн. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12.2017 р. було частково задоволено апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 вирок Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.09.2017 р. в частині вирішення цивільного позову скасовано і повернуто справу до Овідіопольського райсуду Одеської області для розгляду в порядку цивільного судочинства, в решті вирок залишено без змін.

Вказаний позов надійшов до суду 14.12.2017 р. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілений судді Гандзій Д.М.

В своєму позові, з урахуванням зменшених позовних вимог в редакції позову від 25.05.2018 р., представник позивачки просив суд, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 завдану їй моральну шкоду у розмірі 1000000 грн., посилаючись на обставини, встановлені у вищевказаному вироку Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.09.2017 р., а саме, що 26.08.2016 р., приблизно о 21:20 год, водій ОСОБА_3, керуючи технічно справним автомобілем «Тойота Каріна», р/н НОМЕР_1, в темний час доби, здійснюючи рух по сухому асфальтобетонному покриттю проїжджої частини вул. Лінії Т-2 СОГ «Волна» с. Молодіжне Овідіопольського району, збоку смт.Великодолинське в напрямку м. Чорноморськ Одеської області, порушивши вимоги п.п. 2.3б), 12.1, 18.1 ПДР України, був неуважним, не слідкуючи за дорожньою обстановкою та її зміною, обрав швидкісний режим без врахування дорожньої обстановки і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу по якому переходив проїжджу частину пішохід ОСОБА_6 (чоловік позивачки), завчасно швидкість свого транспортного засобу не зменшив, не надав дорогу пішоходу, в результаті чого скоїв на нього наїзд. В результаті ДТП, пішохід ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи трупа № 328 від 29.09.2016 року, при дослідженні трупа ОСОБА_6 виявлені наступні тілесні ушкодження, голова і шия: садно тім`яно-потиличної області праворуч (розташована на відстані 172 см від підошовної поверхні); безліч саден лобно-тім`яної області справа (розташована на відстані 162-172 см від підошовної поверхні); садно лобної ділянки зліва з переходом на щічно-виличну область зліва (розташована на відстані 160-171 см від підошовної поверхні), у верхній частині якої забійна косо-горизонтальна рана (розташована на відстані 168 см від підошовної поверхні); садно перенісся, кінчика і крил носа (розташована на відстані 157-161 см від підошовної поверхні); два косо-вертикальних садна правої щічно-виличної області (розташована на відстані 153-164 см від підошовної поверхні); садно лівої щічної області з переходом на нижню губу, підборіддя і верхню третину, передньої поверхні шиї (розташована на відстані 149-157 см від підошовної поверхні); забійна рана передньої бічної поверхні шиї зліва (розташована на відстані 148-149 см від підошовної поверхні); крововилив в мякі тканини з внутрішньої поверхні лобово-тім`яної зліва; грудна клітка і живіт: безліч дрібних саден передньої поверхні грудної клітки і живота (розташована на відстані 95-137 см від підошовної поверхні); садно бічній поверхні живота зліва з переходом на сідничну область і зовнішню поверхню лівого стегна (розташована на відстані 78-112 см від підошовної поверхні); садно правої клубової області (розташована на відстані 85-96 см від підошовної поверхні); переломи 2-9 лівих ребер по передній пахвовій лінії, переломи 2-4 лівих ребер по лопаткової лінії; 2-5 правих ребер по середній пахвовій лінії, переломи 6-7 правих ребер по передній пахвовій лінії і 8-9 по задній пахвовій лінії, крововиливи в міжреберні мязи навколо переломів; розрив мі хребцевих зв'язок на рівні 6-7 шийного хребців, розрив міжхребцевого диска на рівні 4-5 грудного хребців, розрив між хребцевих зв'язок на рівні 10-11 грудного хребців, всі з ушкодженням спинного мозку і крововиливами в мязи навколо вищевказаних розривів; множинні розриви печінки; крововилив у черевну порожнину - 200 мл темно-червоної, рідкої крові; ліва верхня кінцівка: переривчасте садно лівого плеча, верхній і середній третині, зовнішньої поверхні; садно в області лівого ліктьового суглоба, зовнішньої поверхні з переходом на верхню третину лівого передпліччя; садно задньої поверхні променезап`ясткового суглоба з переходом на тильну поверхню кисті і основну фалангу 2-го пальця; права верхня кінцівка: безліч саден правого плеча, зовнішньої поверхні, верхній третині; садно правого плеча задньої зовнішньої поверхні, нижньої третини, з переходом на задню поверхню ліктьового суглоба в центрі якої забійна рана; садно задньої зовнішньої поверхні правого передпліччя, верхній, середній і нижній третині з переходом на тильну поверхню кисті і основної фаланги 2-го і 3-го пальця; закритий перелом зовнішнього виростка правої плечової кістки зі зміщенням уламків, і крововиливом в мязи навколо перелому; ліва нижня кінцівка: три садна лівого колінного суглоба (розташована на відстані 45-47 см від підошовної поверхні); забійна рана лівої гомілки, передньо-внутрішньої поверхні, верхній третині (розташована на відстані 35-43 см від підошовної поверхні); безліч саден зовнішньої поверхні лівої гомілки і стопи (розташована на відстані 2-46 см від підошовної поверхні); множинність, поєднаність, поліморфізм і локалізація ушкоджень свідчать про те, що вони могли утворитися в результаті ДТП. Вищевказані тілесні ушкодження, в сукупності, були небезпечними для життя в момент заподіяння і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_6 знаходиться в прямому причинному звязку з полі травмою - переломи 2-9 лівих ребер по передній пахвовій лінії, переломи 2-4 ребр по лопаткової лінії, 2-5 правих ребр по середній пахвовій лінії, переломи 6-7 правих ребр по передній пахвовій лінії і 8-9 по задній пахвовій лінії, крововиливи в міжреберні мязи навколо переломів; розрив між хребцевих зв'язок на рівні 6-7 шийного хребців, розрив між хребцевого диска на рівні 4-5 грудного хребців, розрив між хребцевого диска на рівні 10-11 грудного хребців, всі з ушкодженням спинного мозку і крововиливами в мязи навколо вищевказаних розривів; множинні розриви печінки; крововилив у черевну порожнину 200 мл темно-червоної, рідкої крові; закритий перелом зовнішнього виростка правої плечової кістки зі зміщенням уламків, і крововиливом в мязи навколо перелому; закритий косий перелом правої великогомілкової кістки, нижньої третини, з незначним зміщенням уламків і крововиливом в мязи навколо перелому, яка ускладнилася травматичним шоком.

В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали свої зменшені позовні вимоги в редакції позову від 25.05.2018 р. та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник зменшений позов визнали частково, на суму моральної шкоди у розмірі 200000 грн., вважаючи документальною недоведеністю моральних страждань і психічної травми, що зазнала позивачка внаслідок загибелі її чоловіка, а суму в 1000000 грн. є необґрунтованою і занадто завищеною, а також беручи до уваги факт знаходження на утриманні відповідача малолітньої сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2

Заслухавши думку сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Стаття 23 ЦК України передбачає - моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Отже, аналіз поняття «моральна шкода» та форм її прояву дозволяє дійти висновку про відсутність майнової (грошової) складової в цій дефініції, а право на відшкодування моральної шкоди являється одним із основних способів захисту немайнових прав і носить немайновий характер.

В той же час, на думку суду, при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи, а тому принцип еквівалентного відшкодування, що властивий цивільному праву, при відшкодуванні моральної шкоди неможливий, оскільки вона не має вартісного еквівалента.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Аналіз положень ст.ст. 1166,1167,1187,1188 ЦК України, на думку суду свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача, про що було вказано у Правовій позиції ВСУ у справі № 6-108цс13 від 06.11.2013 р.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808цс15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого - право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд встановив і це підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 2809.2017 р., оглянутого судом, що 26.08.2016 р., приблизно о 21:20 год, водій ОСОБА_3, керуючи технічно справним автомобілем «Тойота Каріна», р/н НОМЕР_1, в темний час доби, здійснюючи рух по сухому асфальтобетонному покриттю проїжджої частини вул. Лінії Т-2 СОГ «Волна» с. Молодіжне Овідіопольського району, збоку смт.Великодолинське в напрямку м. Чорноморськ Одеської області, порушивши вимоги п.п. 2.3б), 12.1, 18.1 ПДР України, був неуважним, не слідкуючи за дорожньою обстановкою та її зміною, обрав швидкісний режим без врахування дорожньої обстановки і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу по якому переходив проїжджу частину пішохід ОСОБА_6 (чоловік позивачки), завчасно швидкість свого транспортного засобу не зменшив, не надав дорогу пішоходу, в результаті чого скоїв на нього наїзд. В результаті ДТП, пішохід ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи трупа № 328 від 29.09.2016 року, при дослідженні трупа ОСОБА_6 виявлені наступні тілесні ушкодження, голова і шия: садно тім`яно-потиличної області праворуч (розташована на відстані 172 см від підошовної поверхні); безліч саден лобно-тім`яної області справа (розташована на відстані 162-172 см від підошовної поверхні); садно лобної ділянки зліва з переходом на щічно-виличну область зліва (розташована на відстані 160-171 см від підошовної поверхні), у верхній частині якої забійна косо-горизонтальна рана (розташована на відстані 168 см від підошовної поверхні); садно перенісся, кінчика і крил носа (розташована на відстані 157-161 см від підошовної поверхні); два косо-вертикальних садна правої щічно-виличної області (розташована на відстані 153-164 см від підошовної поверхні); садно лівої щічної області з переходом на нижню губу, підборіддя і верхню третину, передньої поверхні шиї (розташована на відстані 149-157 см від підошовної поверхні); забійна рана передньої бічної поверхні шиї зліва (розташована на відстані 148-149 см від підошовної поверхні); крововилив в мякі тканини з внутрішньої поверхні лобово-тім`яної зліва; грудна клітка і живіт: безліч дрібних саден передньої поверхні грудної клітки і живота (розташована на відстані 95-137 см від підошовної поверхні); садно бічній поверхні живота зліва з переходом на сідничну область і зовнішню поверхню лівого стегна (розташована на відстані 78-112 см від підошовної поверхні); садно правої клубової області (розташована на відстані 85-96 см від підошовної поверхні); переломи 2-9 лівих ребер по передній пахвовій лінії, переломи 2-4 лівих ребер по лопаткової лінії; 2-5 правих ребер по середній пахвовій лінії, переломи 6-7 правих ребер по передній пахвовій лінії і 8-9 по задній пахвовій лінії, крововиливи в міжреберні мязи навколо переломів; розрив мі хребцевих зв'язок на рівні 6-7 шийного хребців, розрив міжхребцевого диска на рівні 4-5 грудного хребців, розрив між хребцевих зв'язок на рівні 10-11 грудного хребців, всі з ушкодженням спинного мозку і крововиливами в мязи навколо вищевказаних розривів; множинні розриви печінки; крововилив у черевну порожнину - 200 мл темно-червоної, рідкої крові; ліва верхня кінцівка: переривчасте садно лівого плеча, верхній і середній третині, зовнішньої поверхні; садно в області лівого ліктьового суглоба, зовнішньої поверхні з переходом на верхню третину лівого передпліччя; садно задньої поверхні променезап`ясткового суглоба з переходом на тильну поверхню кисті і основну фалангу 2-го пальця; права верхня кінцівка: безліч саден правого плеча, зовнішньої поверхні, верхній третині; садно правого плеча задньої зовнішньої поверхні, нижньої третини, з переходом на задню поверхню ліктьового суглоба в центрі якої забійна рана; садно задньої зовнішньої поверхні правого передпліччя, верхній, середній і нижній третині з переходом на тильну поверхню кисті і основної фаланги 2-го і 3-го пальця; закритий перелом зовнішнього виростка правої плечової кістки зі зміщенням уламків, і крововиливом в мязи навколо перелому; ліва нижня кінцівка: три садна лівого колінного суглоба (розташована на відстані 45-47 см від підошовної поверхні); забійна рана лівої гомілки, передньо-внутрішньої поверхні, верхній третині (розташована на відстані 35-43 см від підошовної поверхні); безліч саден зовнішньої поверхні лівої гомілки і стопи (розташована на відстані 2-46 см від підошовної поверхні); множинність, поєднаність, поліморфізм і локалізація ушкоджень свідчать про те, що вони могли утворитися в результаті ДТП. Вищевказані тілесні ушкодження, в сукупності, були небезпечними для життя в момент заподіяння і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_6 знаходиться в прямому причинному звязку з полі травмою - переломи 2-9 лівих ребер по передній пахвовій лінії, переломи 2-4 ребр по лопаткової лінії, 2-5 правих ребр по середній пахвовій лінії, переломи 6-7 правих ребр по передній пахвовій лінії і 8-9 по задній пахвовій лінії, крововиливи в міжреберні мязи навколо переломів; розрив між хребцевих зв'язок на рівні 6-7 шийного хребців, розрив між хребцевого диска на рівні 4-5 грудного хребців, розрив між хребцевого диска на рівні 10-11 грудного хребців, всі з ушкодженням спинного мозку і крововиливами в мязи навколо вищевказаних розривів; множинні розриви печінки; крововилив у черевну порожнину 200 мл темно-червоної, рідкої крові; закритий перелом зовнішнього виростка правої плечової кістки зі зміщенням уламків, і крововиливом в мязи навколо перелому; закритий косий перелом правої великогомілкової кістки, нижньої третини, з незначним зміщенням уламків і крововиливом в мязи навколо перелому, яка ускладнилася травматичним шоком (а.с. 21-23).

Змістом зменшеного позову в редакції від 25.05.2018 р. підтверджується, що під час судового розгляду в суді першої інстанції, відповідачем було відшкодовано матеріальну шкоду ОСОБА_1 у розмірі 15553 грн.

Однак, з пояснень позивачки, які вона надала в судовому засіданні вбачається, що в результаті протиправних дій відповідача, як винуватця ДТП, загинув її чоловік ОСОБА_6, з яким вона прожила у шлюбі 20 років, внаслідок чого у неї погіршився стан здоровя, в результаті стресу та нервового переживання, повязаного з загибеллю чоловіка вона перенесла інфаркт у жовтні 2016 р., а невдовзі після загибелі чоловіка, вона втратила сина, який помер від інфаркту, що вона повязує з тим, що син не зміг перенести смерті свого батька з посиланням на акт комісії по вивченню летальних наслідків від 29.11.2016 р. (а.с. 11-18,53-56).

Крім цього, позивачка показала суду, що неправомірними діями відповідача їй було завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті, щоденні думки та спогади про загиблого чоловіка, страх можливого повторення подій відносно інших членів родини, негативні переживання, насторога, тривога, важкість виконання повсякденних обовязків, відірваність від соціального життя, знижений настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, нервовість, дратливість, що підпадає під моральні страждання, які вона оцінює в 1000000 грн.

Суд, при оцінки доказів як окремо, так і в їх сукупності, беручи до уваги приписи ст.ст. 23,1167 ЦК України та Постанову Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди бере до уваги характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) позивачки яких вона зазнала у звязку зі смертю свого чоловіка, загиблого внаслідок ДТП з вини відповідача, а також, приймаючи до уваги характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням стану здоров'я позивачки (потерпілою у кримінальному провадженні), тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення її попереднього стану, а також, враховуючи добровільне, за власною ініціативою відшкодування відповідачем на користь позивачки суми матеріальної шкоди в сумі 15553 грн., що вона підтвердила в судовому засіданні, беручи до уваги знаходження на утриманні відповідача малолітньої сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають у багатодітній сімї позивача, а також враховуючи матеріальний стан відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову зі стягненням з відповідача на користь позивачки суми моральної шкоди у розмірі 250000 грн., не приймаючи при цьому до уваги доводи позивачки про смерть її сина, яку вона повязує зі смертю батька, так як відсутній причинний звязок між смертю її сина, який згідно акту комісії по вивченню летальних наслідків від 29.11.2016 р. хворів на рак верхньоампулярного відділу прямої кишки та вказані хвороба ніяким чином не повязана зі смертю його батька (а.с. 59,60).

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 23,1167,1187,1192 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого, внаслідок ДТП задовольнити частково ;

2.У відшкодування шкоди, спричиненої злочином, стягнути з ОСОБА_3 (ІПН : НОМЕР_2) - на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_3) суму моральної шкоди в розмірі 250000 грн. ;

3.В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 20.07.2018 р.

Суддя Гандзій Д.М.