Єдиний унікальний номер 236/3686/17 Номер провадження 22-ц/775/597/2018
Єдиний унікальний номер 236/3686/17
Номер провадження 22-ц/775/597/2018
Головуючий у 1 інстанції Бєлоусов А.Є.
Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 квітня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Тимченко О.О.

за участі секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті цивільну справу №236/3686/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 січня 2018 року, ухвалене в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, в якому крім неї зареєстровані її син ОСОБА_2, невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2015 року відповідачі фактично в будинку не проживають, проте наявність їх реєстрації у будинку створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати відповідачів разом із малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1, з підстав, передбачених статтями 391, 405 ЦК України та статті 150 ЖК України.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково: визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1. В частині позовних вимог про визнання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням малолітнього ОСОБА_4, скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ст.160 СК України, не надав оцінку наявному у справі письмовому доказу у вигляді висновку Виконавчого комітету Лиманської міської Ради Донецької області від 09 січня 2018 року, яким визнано можливим визнати малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим спірним приміщенням.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала та просила її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з'явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи Органу опіки та піклування Лиманської міської Ради не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву з проханням розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає за наступних підстав.

Судом установлено, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2011 року. У будинку зареєстровані: ОСОБА_1, її син ОСОБА_2, невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з актом від 12 грудня 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх син в зазначеному будинку не проживають більше двох років.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України в частині вимог до малолітнього ОСОБА_4, оскільки за встановлених судом фактичних обставин, його батьки - відповідачі по справі, є такими, що втратили право користування житлом оскільки більше двох років у спірному будинку не проживали, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України ОСОБА_1 як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Безпідставним є висновок суду першої інстанції про порушення прав малолітнього ОСОБА_4, оскільки для суду в цьому випадку немає значення те, що дитина є малолітньою, оскільки право користування будинком вона втратила одночасно зі своїми батьками.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що у відповідності до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Так як указаний будинок не є місцем проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що встановлено судом, тому будинок не може бути і місцем проживання малолітнього ОСОБА_4, який проживає зі своїми батьками - відповідачами по справі.

З огляду на те, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак не правильно застосовані норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 приміщенням підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір в розмірі 640 гривень та за подачу апеляційної скарги 960 гривень.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням скасуванню, то з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на її користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 800 гривень з кожного.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 800 гривень з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 05 квітня 2018 року.

Головуючий