Справа № 369/9350/17 Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/814/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 12.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, де зареєстрований і мешкає. Вказував, що у спірній квартирі крім нього зареєстрована відповідачка ОСОБА_3, з якою він уклав шлюб 25 жовтня 2003 року. До 19 червня 2016 року вони проживали спільно, але у звязку із погіршенням відносин відповідачка залишила квартиру і мешкає в іншому місці, де саме йому невідомо. Будь-яких перешкод у проживанні відповідачки за місцем реєстрації він не чинив. Вважає, що відповідачка на підставі ст.405 ЦК України втратила право користування спірною квартирою, оскільки не проживає в ній більше року.

Посилаючись на ст.405 ЦК України та необхідність захисту своїх прав як власника квартири, просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою № 66 по вул.Амосова 14 у с.Софіївська Борщагівка Києво-Святошиньского району Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням позивач ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити його позов в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи та порушення судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що суд не взяв до уваги рішення суду про розлучення, як доказ непроживання відповідачки у спірній квартирі. Крім того, суд помилково взяв до уваги пояснення з цього приводу представника відповідачки, який вказав, що остання не проживає у квартирі у звязку із перешкодами, та надав висновки з поліції, які стосуються поділу спільного майна і є неналежними доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат ОСОБА_4 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне.

Представник відповідачки адвокат ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог. При цьому суд виходив із відсутності доказів втрати відповідачкою права користування спірною квартирою та неналежним способом захисту.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Згідно роз'яснень, викладених у п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону(особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. У цьому випадку положення ст.ст.71,72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період щлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2010 року позивач ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1, де зареєстрований і мешкає.

У спірній квартирі у встановленому законом порядку зареєстрована відповідачка та малолітні діти сторін.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Також судом встановлено, що після погіршення стосунків між сторонами відповідачка у червні 2016 року з дітьми переїхала жити до батьків. Однак, коли через кілька місяців у листопаді 2016 року вона намагалася потрапити до квартири, то це їй не вдалося, бо позивач змінив замки і не надав їй ключів. У звязку з чим відповідачка викликала працівників міліції, які засвідчили даний факт, однак за результатами перевірки у висновку поліції від 12 листопада 2016 року їй було запропоновано звернутися до суду (а.с.25).

Крім того, у звязку із неможливістю потрапити до квартири вона зверталася 23 вересня 2017 року до міліції, на яку отримала висновок, який підтвердив той факт, що позивач змінив замки у квартирі і вона не може до неї потрапити (а.с.26-27).

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у визнанні відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі з огляду на поважність причин її непроживання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд не взяв до уваги рішення суду про розлучення, як доказ непроживання відповідачки у спірній квартирі не спростовують висновків суду про відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Доводи скаржника про те, що суд помилково взяв до уваги висновки з поліції, які стосуються поділу спільного майна і є неналежними доказами, безпідставні, оскільки про поділ майна, як помилково вважає скаржник, у висновках не йдеться. Передбачені законом за формою та змістом висновки працівників поліції щодо звернень ОСОБА_3 підтверджують факт неможливості відповідачки потрапити до квартири у звязку із заміною позивачем ОСОБА_2 замків у вхідних дверях квартири і ненаданням ключів відповідачці.

Дані висновки є належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення), оскільки стосуються предмету доказування та доводів і заперечень відповідачки проти позову.

Посилання скаржника на те, що відповідачка зверталася до поліції лише після подачі позову до суду, безпідставні. З матеріалів справи вбачається, що позов поданий ОСОБА_2 до суду у серпні 2017 року, в той час як відповідачка зверталася із заявами щодо неправомірної поведінки позивача і заміни замків на вхідних дверях квартири ще 03 листопада 2016 року.

Крім того, залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення без змін колегія суддів також враховує те, що спірна квартира придбана на імя позивача в період шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін, що презюмується ч.2 ст.60 СК України, згідно якої вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що спірна кваритра придбана сторонами в шлюбі, при укладенні договору у п.6 вказано, що цей договір укладається за загодою дружини покупця ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченої заяви, що у свою чергу свідчить про спільність майна і у свою чергу свідчить про відсутність підстав для визнання відповідачки такою що втратила право користування, бо вона є співвласником квартири.

Доказів, що спірна квартира є особистим майном позивача ОСОБА_2, останній суду не надав до суду першої інстанції. Встановлено, що в даний час Києво-Святошинським районним судом Київської області розглядається справа щодо спору між стороанми про розподіл спільного майна в тому числі спірної квартири.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: