ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року м.Суми

Справа №591/6323/17

Номер провадження 22-ц/788/1247/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Шелєхової Г.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення складено 21 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Зарічний відділ державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області, в якому просить визнати виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №6814 від 05 липня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 112 851 грн. 77 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги мотивує тим, що у квітні 2007 року нею було підписано анкету-заяву на отримання зарплатної картки в ЗАТ КБ «ПриватБанк» (після перейменування ПАТ КБ «ПриватБанк»), їй було видано також кредитну карту «Універсальна» з пільговим періодом 55 днів, з лімітом використання коштів 2 000 грн. 00 коп. Даною кредитною карткою вона користувалась починаючи із серпня 2011 року і до червня 2014 року, ліміт кредитування становив 11 469 грн. 16 коп. Постановою державного виконавця Зарічного відділу ДВС міста Суми від 05 жовтня 2010 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 від 05 липня 2017 року за №6814. Вважає, що даний виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки стягнута заборгованість за кредитним договором у сумі 112 851 грн. 77 коп. є завищеною, умовами укладеного між ними договору розмір відсотків та нарахування комісії та неустойки не обумовлювався, невірно визначений строк користування кредитними коштами. Крім того, борг за кредитним договором виник ще з червня 2014 року, а тому вимоги заявлені після спливу строків позовної давності.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №6814 від 05 липня 2017 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 112 851 грн. 77 коп. таким, що не підлягає виконанню.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У доводах апеляційної скарги вказує на те, що сторонами були узгоджені всі умови кредитування, банком надані належні докази на підтвердження безспірності заборгованості позивача, виконавчий напис було вчинено в межах трьохрічного строку з дня виникнення права вимоги. Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування між ними спору, в тому числі і судового з приводу розміру заборгованості за кредитним договором. Вважає також, що витрати понесені позивачем за проведення експертизи в сумі 2 250 грн. 24 коп. не підлягають розподілу, оскільки потреба в її проведенні була відсутня, оскаржуване рішення суду не ґрунтується на її висновках, а в матеріалах справи відсутні належні докази понесення даних витрат.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, вона просить залишити її без задоволення. При цьому вказує на те, що нею не оскаржуються дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, а тому доводи апеляційної скарги предмету спору не стосується. Зазначає, що вона не оспорює факту підписання анкети-заяви та користування кредитними коштами, однак підписаний нею примірник заяви не містив умов надання кредитних коштів, а висновком почеркознавчої експертизи встановлено, що надані банком анкета-заява та довідка про умови кредитування нею не підписувались. Даний висновок відповідач не спростовує.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача ОСОБА_3, який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановлення відсутності безспірності заборгованості позивача перед відповідачем, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того виконавчий напис було вчинено після спливу строку, який визначений для його вчинення Порядком вчинення нотаріальних дій.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в кінці 2007 року ОСОБА_1 було видано кредиту карту «Універсальна» з пільговим періодом 55 днів, з лімітом використання кредитних коштів 2 000 грн. 00 коп. Даною кредитною картою позивач користувалась з 18 серпня 2011 року по 10 червня 2014 року, що підтверджується випискою по рахунку №486153 (т. 1, а. с. 14-15).

Згідно розрахунку заборгованості за договором від 25 грудня 2007 року (т. 1, а. с. 71-74), станом на 31 січня 2017 року загальний розмір нарахованого позивачу боргу становив 112 851 грн. 77 коп., з яких 11 469 грн. 16 коп. по тілу кредиту, 92 032 грн. 53 коп. за відсотками, 3 500 грн. 00 коп. за пенею та комісією, 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 5 350 грн. 08 коп. штраф (відсотки від суми заборгованості).

05 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, на підставі якого на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто з ОСОБА_1 Строк, за який проводиться стягнення 3 325 днів, а саме з 25 грудня 2007 року по 31 січня 2017 року. Сума, що підлягає стягненню, складає 112 851 грн. 77 коп. (т. 1, а. с. 70).

Згідно зі статтею 18 ЦК України та статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (КМУ).

Відповідно до статті 88 цього ж Закону України, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 2 постанови КМУ від 29 червня 1999 р. №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Вчинення виконавчих написів врегульовано також і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5 ( глава 16 Порядку ).

Таким чином, виконавчий напис - це розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов'язань боржника.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року по справі №6-887цс 17 та від 23 січня 2018 року по справі №61-154св18.

Позивачем оспорюється виконавчий напис нотаріуса з підстав неправомірності вимог стягувача в частині нарахування відсотків, комісії та неустойки. Крім того позивач посилається на сплив позовної давності за вимогами банку.

Відповідач стверджує, що звертаючись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, ним були подані наступні документи: анкету-заяву від 25 грудня 2007 року, письмову вимогу-претензію про усунення порушення та докази її направлення на адресу позивача 27 листопада 2017 року, відомості про карту №486153 зі строком дії до 11/14.

Згідно наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» заяви від 25 грудня 2007 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які нібито були підписані ОСОБА_1, сума кредитного ліміту становить 3 700 грн., базова процентна ставка 22,8% річних із розрахунку 360 днів в році, розмір комісії за користування кредитними коштами 1% від суми заборгованості, порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти (т. 1, а. с. 204, 206).

Позивач не заперечує, що вона підписувала анкету-заяву, проте вона не містила даних щодо розміру відсотків, які позивач повинна сплачувати банку.

Відповідно до висновку експерта №19/119/6-6/21е від 10 квітня 2018 року (т. 1, а. с. 195-199), підписи від імені ОСОБА_1 в заяві клієнт раніше ідентифікований по рахунку/картці №036739349 від 25 грудня 2007 року та в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» виконані не ОСОБА_1, а іншою особою, згідно зразків наданих на дослідження.

Даний висновок відповідачем не спростовується.

Більш того, з розрахунку заборгованості за договором від 25 грудня 2007 року слідує, що відповідач неодноразово збільшував проценту ставку за користування кредитними коштами, а саме: з 01 січня 2013 року до 30% річних, з 01 вересня 2014 року до 34,8% річних, з 01 квітня 2015 року до 43,2% річних.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

Однак, відповідачем не надано суду доказі на підтвердження надсилання та отримання ОСОБА_1 повідомлення про підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами.

Таким чином, враховуючи те, що сторонами не було належним чином досягнуто згоди щодо умов кредитування щодо розміру процентів, неустойки та пені та порядку їх нарахування, стягнута з ОСОБА_1 сума боргу не є безспірною, а тому виконавчий напис виконанню не підлягає.

Відсутність судового спору між сторонами договору щодо розміру заборгованості не свідчить про її безспірність. Зокрема, відповідачем не доведено належними доказами, що визначена ним сума боргу в частині нарахованих процентів за користування кредитом, комісії та неустойки відповідає узгодженим із ОСОБА_1 умовам кредитного договору.

Колегія суддів не може взяти до уваги також і доводи апеляційної скарги щодо вчинення виконавчого напису в межах трьохрічного строку з дня виникнення права вимоги.

У виконавчому написі ( а.с. 70 ) зазначено, що стягнення проводиться за 9 років 10 місяців ( з 25 грудня 2007 року по 31 січня 2017 року ).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідач стверджує, що з позивачем було погоджені умов кредитування, які визначено умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, які діяли на день звернення до банку із анкетою-заявою.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», передбачалось щомісячне погашення кредитної заборгованості в розмірі 7% від заборгованості, однак не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості.

З виписки з рахунку боржника та розрахунку заборгованості по договору вбачається, що ОСОБА_1 починаючи із 16 лютого 2014 року платежі не здійснювались, а прострочена заборгованості по тілу кредиту виникла із 31 січня 2014 року. Тобто право примусового стягнення боргу у банку виникло ще з 31 січня 2014 року, проте до нотаріуса звернувся за вчиненням виконавчого напису в липні 2017 році, тобто з пропуском строку передбаченого пунктами 3.1., 3.4. Порядку вчинення нотаріальних дій.

У відповідності до приписів ч. 1, п. 2) ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

За змістом п. 1) ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд в тому числі враховує чи повязані ці витрати з розглядом справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 заперечувала факт підписання нею заяви від 25 грудня 2007 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» на підставі яких були проведені нарахування. Враховуючи те, що для вирішення вказаного питання необхідні спеціальні знання і перевірка судом достовірності тверджень позивача сприяла вірному вирішенню спору, ухвалою суду від 19 лютого 2018 року по справі обґрунтовано було призначено почеркознавчу експертизу, на висновок якої суд послався в рішенні, мотивуючи задоволення позовних вимог.

Згідно рахунку №21 від 26 лютого 2018 року виданого Сумським НДЕКЦ МВС України вартість почеркознавчої експертизи становить 2 250 грн. 24 коп. (т. 1, а. с. 235). В матеріалах справи наявний оригінал квитанції від 05 квітня 2018 року про оплату вартості експертизи, наданий суду представником позивача (т. 1, а. с. 236).

Даний висновок, який до того ж відповідачем не оспорюється, було враховано судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення. Отже, понесені позивачем витрати на проведення експертизи повязані з розглядом даної справи підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 травня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 липня 2018 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_4