Дата документу 05.12.2018 Справа № 326/81/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1072/18 Головуючий у 1-й інстанції: Чапланова О.М.
Є.У.№ 326/81/15 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Путій Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Приморська державна нотаріальна контора Запорізької області, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Літенко Людмила Володимирівна, ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 06 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом. Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_7, після смерті якої залишилася земельна ділянка, площею 4,1856 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку остання 10 січня 2011 року заповіла своїй дочці ОСОБА_4 Посилаючись на те, що на момент складання вищевказаного заповіту мати тяжко хворіла, а тому не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, просив суд визнати цей заповіт недійсним на підставі ст.ст.225, 1257 ЦК.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано що по справі не встановлено обставин, які безспірно свідчили, що на час складання заповіту ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. При складенні заповіту порушень вимог закону щодо форми та порядку посвідчення не було, доказів невідповідності змісту заповіту волі покійної не має, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку позивача, судом дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, рішення є несправедливим, оскільки тільки його сім'я опікувалася хворою матір'ю, доглядала її до самої смерті, а відповідачка ОСОБА_4 навіть не провідувала її. Вважає, що суд допустився порушень норм матеріального права і не врахував, що 17 липня 2012 року ОСОБА_7 склала новий заповіт на користь ОСОБА_3 і цей заповіт фактично скасував раніше складений, який є предметом спору у цій справі. Висновки судової посмертно-психіатричної експертизи про те, що на момент складення заповіту від 17 липня 2012 року мати не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, є такими, що суперечать іншим доказам у справі і висновку комплексної судової посмертно-психіатричної експертизи, проведеної у цій справі, а тому суд не мав правових підстав визнавати цей заповіт недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде установлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Згідно з постановою Верховного суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_7, після смерті якої залишилася земельна ділянка, площею 4,1856 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том1: а.с.4, 6).

Спадкоємцями першої черги є діти померлої ОСОБА_3, ОСОБА_4 і третя особа ОСОБА_6, які прийняли спадщину, подавши в шестимісячний строк відповідні заяви до Приморської державної нотаріальної контори (том 2: а.с.3,24,25).

Згідно заповіту, посвідченому 10 січня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., усе належне їй майно ОСОБА_7 заповіа ОСОБА_4 (т.2 а.с.9).

Пізніше, 17 липня 2012 року, ОСОБА_7 склала новий заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_3 (том 2:а.с.10).

Проте, рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2013 року, яке набрало чинності 23 грудня 2013 року, вказаний заповіт визнано недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, оскільки за висновком судової посмертно-психіатричної експертизи на час складення заповіту 17 липня 2012 року ОСОБА_7 внаслідок судинної деменції не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними (том1: а.с.229-230).

За висновком комплексної посмертної судової медичної експертизи №183/к від 08 листопада 2017 року, проведеної експертами КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» і КУ «Одеський обласний центр психічного здоров'я» під час складання та підписання заповіту від 10січня 2011 року ОСОБА_7 ознак будь-якого психічного розладу, тимчасового функціонального розладу психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі та інших хворобливих явищ не виявляла, за своїм психічним станом, була здатна усвідомлювати значення своїх дій, їх правові наслідки та керувати ними (том1: а.с. 185-199).

Оскільки проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про неспроможність спадкодавця у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту, складеного 10 січня 2011 року, недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, є неспроможними неспроможними.

Будь-яких допустимих доказів, які б спростовували висновки експертизи, позивач суду не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що пізніше складений заповіт від 17 липня 2012 року скасував заповіт від 10 січня 2011 року, і що покладений в основу судового рішення від 11 грудня 2013 року висновок експерта суперечить іншим письмовим доказам і висновку експертизи у цій справі, є неспроможними.

Предметом дослідження судової посмертно-психіатричної експертизи в іншій справі, яким визнано недійсним заповіт від 17 липня 2012 року, був психічний стан спадкодавця на час складення заповіту, тобто на 17 липня 2012 року. Як вбачається із висновку експертів, у вересні 2011 року (після складення спірного заповіту) у ОСОБА_7 лікарем психіатром діагностовано деменція внаслідок хвороби Альцгеймера (том1: а.с.12-15).

В цій справі експертами за даними медичної документації обстежувався психічний стан спадкодавця в інший період часу - на день складення заповіту від 10 січня 2011 року, до діагностування у останньої психічного розладу.

Відповідно до ст.18, ч.4 ст.82 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судовим рішенням в іншій справі, в якій брали участь ті самі особи, визнано недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений 17 липня 2012 року, з підстав, передбачених ст.225 ЦК України. Вказане судове рішення набрало законної сили, а отже, в силу ст.ст.18, 82 ч.4 ЦПК України є обов'язковим для всіх, а обставини, встановлені цим рішенням повторному доказуванню не підлягають.

За положенням ст. 216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, пізніше складений заповіт визнано недійсним, такий заповіт в силу ст.216 ч.1 ЦК України не створює юридичних наслідків, тобто не впливає і не скасовує чинність раніше складеного заповіту, який є предметом спору в цій справі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із раніше ухваленим судовим рішенням, яке не є предметом перегляду у цій справі.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка не доглядала хвору матір, не відвідувала її і покинула напризволяще, не є підставою для скасування судового рішення і визнання заповіту недійсним.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 06 червня 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 06 грудня 2018 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Маловічко

М.С. Гончар