АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/968/17Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/789/391/18 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №606/968/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року, ухваленого суддею Ромазан Л.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

в червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням по вул. Гора, 2 у селі Сороцьке Теребовлянського району Тернопільської області.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, він є власником житлового будинку по вул. Гора, 2 у селі Сороцьке Теребовлянського району Тернопільської області. За даною адресою зареєстровані також його син - ОСОБА_3 та невістка - ОСОБА_2, які не проживають за даною адресою більше року, тому створюють для позивача труднощі в оплаті комунальних платежів, в отримані субсидії, що ставить його сім'ю в тяжке матеріальне становище.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1, проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії МС 343274, до ОСОБА_2, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії НЮ 324391, ОСОБА_3, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим, допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невірно оцінені судом зібрані по справі докази.

Від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшли відзиви на апеляційну скаргу в яких просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області №606/968/2017 залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважають її безпідставною та недоведеною, а рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню. Судом всебічно та повно з'ясовано обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а висновки, викладені у його рішенні, відповідають обставинам справи, підтвердженими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Суд першої інстанції надав правильну оцінку зібраним доказам та зазначив, що зі змісту актів обстеження житлово-побутових умов від 22 вересня 2016 року, 17 лютого 2017 року та 16 травня 2017 року не вбачається відсутність поважних причин не проживання відповідачів та їх малолітньої дитини за адресою реєстрації, а свідок ОСОБА_4 під час обстеження умов не був присутнім. Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що суд, ухвалюючи рішення, не витребував матеріалів перевірок, відмовних матеріалів, оскільки такі документи позивачем та його представником не надавались і клопотань про їх витребування не заявлялись. Судом правильно застосовано положення ст.405 ЦК України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживали понад один рік у с.Сороцьке, вул. Гора, 2, Теребовлянського району Тернопільської області без поважних причин, оскільки сторони в судовому засіданні визнали і підтвердили факт існування між ними неприязних відносин, виникнення сімейних конфліктів, односторонньої зміни позивачем замків у вхідних дверях спірного будинку, що в сукупності стало підставою для вимушеної зміни місця проживання відповідачів.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає зібраним по справ доказам і вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч.2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, який є сином позивача, та ОСОБА_2, яка є невісткою позивача, у встановленому законом порядку були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Власником зазначеного житлового будинку є ОСОБА_1

З акту № 6 від 17.02.2017 та акту № 15 від 16.05.2017 обстеження житлово-побутових умов заявника ОСОБА_1 вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають у спірному будинку, проте не вказано з якого часу і по якій причині (а.с.6-7).

У судовому засіданні як позивач, так і відповідачі визнали і підтвердили факт існування між ними неприязних відносин, виникнення сімейних конфліктів, односторонньої зміни позивачем замків у вхідних дверях спірного будинку ще під час спільного проживання, що в сукупності, більше року тому назад, стало підставою для вимушеної зміни місця проживання відповідачів.

Крім цього, відповідачі в судовому засіданні апеляційного суду ствердили, що вони не втрачають інтерес до спірного будинку, оскільки там залишилися їх особисті речі і іншого житла у них не має, а зараз вимушені проживати на орендованих квартирах.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд при постановленні рішення неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.405 ЦК України, оскільки вказані норми регулюють права осіб, які користуються жилими приміщеннями в будинках державного та громадського житлового фонду з огляду на таке.

Саме стаття 405 ЦК України врегульовує права членів сім'ї власника житла на користування цим житлом.

Крім цього, згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України.

З огляду на це колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що його син та невістка, які постійно проживали з позивачем та вели з ним спільне господарство не належать до членів його сім'ї.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта відносно того, що суд не витребував з поліції матеріали перевірки, відмовні матеріали, оскільки відповідно до ч.ч. 1,5,7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, що такі документи позивачем та його представником не надавались і клопотань про їх витребування стороною не заявлялось.

Навпаки, у судовому засіданні суду першої інстанції як позивач, так і відповідачі визнали і підтвердили факт існування між ними неприязних відносин, виникнення сімейних конфліктів, односторонньої зміни позивачем замків у вхідних дверях спірного будинку ще під час спільного проживання.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Повний текст судового рішення виготовлений 12 квітня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5