Справа № 716/479/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.18 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Пухарєвої О.В.

секретаря Кульки О.М.,

за участю

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_8, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій просить визнати недійсними договори купівлі-продажу обладнання № 1-08 та №1-09 укладені 07.08.2008 ОСОБА_9 та ОСОБА_4; витребувати у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у його власність наступне обладнання та рухоме майно: інжекційно-ливарна машина Kloкner Ferromatik Desma РМ250 № р. вартістю 44919,25 грн.; термопласт KUASY 1800/400 №13387, 8200/42 1980 р., вартістю 81616,29 грн.; термопласт KUASY 800/250 №36633/8 1974 р.в., вартістю 9605,55 грн., ножиці гільйотинні ГН-400М №6709 1986р. вартістю 6500грн.; верстат координатно-росточний 2А450 №119 1963 р.в., вартістю 13000 грн.; установка вакуумна УВМ-15У вартістю 2610 грн.; верстат плоскошліфувальний ЗЕ711ВФ2 №509 вартістю 4600 грн.; верстат ГФ2522 №23 1990 р.в. вартістю 7200 грн.; станок токарний ФТ-11 1989 р.в. вартістю 3000 грн.; лінія по виготовленню паперових мішків вартістю 34500 грн.; станок плоскошліфувальний 1970 р.в., вартістю 3000 грн.; станок фрезерно-свердлильний № 241507,52 1985 р.в., вартістю 52000 грн.; компресор СБ4С 540 л.м 1980 р.в., вартістю 1980 грн.; електропогрузчик ШТІЛЬ , вартістю 5120 грн.; прес гідравлічний У2706 № 9140 1990 р.в.. вартістю 3200 грн.; станок круглошліфувальний ЗА130 № 8219 1979 р.в., вартістю 2700 грн.; верстат ерозійно-прошивний 4Е723 №646 1979 р.в., вартістю 5040 грн.; станок фрезерний ВМ -13 №290 1988 р.в., вартістю 7000 грн.; верстат ерозійно-металорізальний фрезерувальний, вартістю 7028,74 грн.; електротельфер вартістю 1080 грн.; матеріальний циліндр вартістю 450 грн.; шнек 2 шт., вартістю 1460 грн.; трансформаторна підстанція 04/10 250 кіловат l шт., вартістю 5200 грн.; котел твердопаливний ДЕМБРАД 1 шт., вартістю 11000 грн.; стіл слюсарний (саморобний власного виробництва) 2 шт., вартістю 700 грн.; стелаж (саморобний власного виробництва) 3шт. , вартістю 500 грн.; візок для ковпака (саморобний власного виробництва) 40 шт., 450 грн. за 1шт., загальною вартістю 18000 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; сталь інструментальна 710 кг., вартістю 1559,16грн.; подрібнювач для дріблення пластмаси (власного виробництва) вартістю 8000 грн.; термопакувальна машина (власного виробництва), вартістю 10000 грн.; уголок 42 метри за ціною 43,50 грн. загальною вартістю 2907,00 грн., а всього рухомого майна загальною вартістю 355836 грн.

В обгрунтування позову посилається на те, що його залучено в якості третьої особи по цивільній справі 716/1510/16-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі - продажу недійсними, усунення перешкод в користуванні майном. Із заперечень відповідача ОСОБА_3 йому стало відомо, що свої заперечення обґрунтовує копіями договорів купівлі продажу обладнання №1-08 та №1-09, які нібито укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 07.08.2008. Вказані договору вважає фіктивними та такими, що складені без намір створення правових наслідків, які обумовлюються такого виду правочинами, складеними за зловмисного наміру сторін, а належне йому майно таким, що підлягає витребуванню з незаконного володіння з огляду на наступне.

Позивач посилається на те, що з 18.11.1977по 21.09.2009 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 Відповідачка ОСОБА_3 є їхньою донькою. За час перебування в шлюбі, протягом з 1995 по 2009 роки за спільні кошти було придбано кілька об»єктів нерухомого майна, обладнання та рухоме майно: інжекційно-ливарна машина Kloкner Ferromatik Desma РМ250 № р. вартістю 44919,25 грн.; термопласт KUASY 1800/400 №13387, 8200/42 1980 р.в., вартістю 81616,29 грн.; термопласт KUASY 800/250 №36633/8 1974 р.в., вартістю 9605,55 грн., ножиці гільйотинні ГН-400М №6709 1986р. вартістю 6500грн.; верстат координатно-росточний 2А450 №119 1963 р.в., вартістю 13000 грн.; установка вакуумна УВМ-15У вартістю 2610 грн.; верстат плоскошліфувальний ЗЕ711ВФ2 №509 вартістю 4600 грн.; верстат ГФ2522 №23 1990 р.в. вартістю 7200 грн.; станок токарний ФТ-11 1989 р.в. вартістю 3000 грн.; лінія по виготовленню паперових мішків вартістю 34500 грн.; станок плоскошліфувальний 1970 р.в., вартістю 3000 грн.; станок фрезерно-свердлильний № 241507,52 1985 р.в., вартістю 52000 грн.; копресор СБ4С 540 л.м 1980 р.в., вартістю 1980 грн.; електропогрузчик ШТІЛЬ , вартістю 5120 грн.; прес гідравлічний У2706 № 9140 1990 р.в.. вартістю 3200 грн.; станок круглошліфувальний ЗА130 № 8219 1979 р.в., вартістю 2700 грн.; верстат ерозійно-прошивний 4Е723 №646 1979 р.в., вартістю 5040 грн.; станок фрезерний ВМ -13 №290 1988 р.в., вартістю 7000 грн.; верстат ерозійно-металорізальний фрезерувальний, вартістю 7028,74 грн.; електротельфер вартістю 1080 грн.; матеріальний циліндр вартістю 450 грн.; шнек 2 шт., вартістю 1460 грн.; трансформаторна підстанція 04/10 250 кіловат l шт., вартістю 5200 грн.; котел твердопаливний ДЕМБРАД 1 шт., вартістю 11000 грн.; стіл слюсарний (саморобний власного виробництва) 2 шт., вартістю 700 грн.; стелаж (саморобний власного виробництва) 3шт. , вартістю 500 грн.; візок для ковпака (саморобний власного виробництва) 40 шт., 450 грн. за 1шт., загальною вартістю 18000 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; сталь інструментальна 710 кг., вартістю 1559,16грн.; подрібнювач для дріблення пластмаси (власного виробництва) вартістю 8000 грн.; термопакувальна машина (власного виробництва), вартістю 10000 грн.; уголок 42 метри за ціною 43,50 грн. загальною вартістю 2907,00 грн., а всього рухомого майна загальною вартістю 355836 грн.

Крім того, 06.09.2001 ним було придбано нежитлову будівлю телятника, який розташований по вул.Шевченка, 2 «Б» в с. Звенячин Заставнівського району Чернівецької області і яка належить йому на праві власності. В березні 2009 ОСОБА_3, скориставшись його хворобливим станом - залежністю від вживання алкогольних напоїв, вмовила його подарувати їй будівлю телятника та земельну ділянку, на якій він розташований. Пояснюючи це тим, щоб він не відчужив їх стороннім особам. 13.03.2009 договори дарування були посвідчені приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 Позивач посилається на те, що після укладення договору дарування він продовжував користуватися обладнанням , яке знаходилося у вказаному приміщенні, мав до нього доступ. Починаючи із 2016 ОСОБА_4 із приміщення телятника вивезла у невідомому напрямку два станки та почала чинити йому перешкоди у користуванні обладнання, яке знаходилося в ньому.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 позов підтримав повністю, суду пояснив, що з середини 90-х років до 2005 року позивач ОСОБА_1 придбав обладнання для виробництва виробів із пластмаси. 18.07.2008 ОСОБА_1 надав доньці ОСОБА_9 довіреність з досить широким колом повноважень ведення спільного бізнесу. Однак довіритель впевнений, що у 2008 році ОСОБА_9 не скористалася довіреністю. Оскільки йому не було відомо, що щось продавалося і грошей від продажу не отримував. 13.03.2009 ОСОБА_1 згідно відповідного договору ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 нежитлову будівлю (телятник) та земельну ділянку, на якій розташована вказана будівля, що знаходяться в с.Звенячин по вул. Шевченка, 2 «Б» Заставнівського району Чернівецької області. У вересні 2009 року довіреність від 18.07.2008 вчинена ОСОБА_1 була скасована за заявою довірителя. 07.08.2008, на підставі довіреності, між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено два договори купівлі-продажу обладнання. Проте ОСОБА_1 не надавав доручення відчуження обладнання і про існування договорів купівлі-продажу рухомого майна йому не було відомо, оскільки після дарування приміщення телятника у 2009 році, він мав безперешкодний доступ до всього майна. Про даний факт йому стало відомо під час розгляду справи за позовом його колишньої дружини ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів дарування телятника та земельної ділянки. У звязку з цим позивач вважає договори купівлі-продажу фіктивними та вчиненими внаслідок зловмисної домовленості відповідачів.

Представник відповідачів ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені в письмовому запереченні проти позовних вимог. Також просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 було відомо про купівлю-продаж обладнання під час укладання спірних договорів, а на дату звернення до суду закінчився строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що ОСОБА_1 був обізнаний про вчинені нею дії, оскільки своєю довіреністю надав їй право на здійснення від його імені різних видів повноважень, в тому числі продаж рухомого майна. Коштами, отриманими від продажу обладнання вона розпорядилася наступним чином: віддала борги ОСОБА_1, а іншу частину грошей уклала у виробництво. Їй відомо, що довіреність була скасована після того, як ОСОБА_1 подарував їй приміщення телятника, дізнавшись, що обладнання, яке в ньому знаходилося продане. До 2014 року він мав доступ до відчуженого майна і у нього не було ніяких претензій.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, вказала, що вона не була свідком розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, але знала, що у ОСОБА_1 є заборгованість і вона купила саме те обладнання, яке дозволив ОСОБА_1 продати. Після укладання договорів та складання відповідних актів про передачу майна частинами вона розрахувалася із ОСОБА_3 Частину коштів від продажу ОСОБА_3 віддала за борги ОСОБА_1, а іншу частину уклала в підприємство.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, показання сторін, допитаних як свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання спірних договорів №1-08 та №1-09 від 07.08.2008 недійсними позивач, як підставу цього зазначав ті обставини, що оспорювані договори купівлі-продажу фактично складені після 2016 року. Та метою їх укладання було штучне введення до кола осіб, які мають права на рухоме майно відповідачки ОСОБА_4 та надання законної форми позбавленню позивача власності, зловживання відповідачкою ОСОБА_3 повноваженнями повіреного для привласнення спільного з ОСОБА_8 обладнання. Крім того, підставою позову позивач зазначив фіктивність оспорюваних договорів, тобто вчиненими без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлені, оскільки жодних вказівок щодо продажу обладнання він відповідачу ОСОБА_3 не надавав, грошових коштів нібито отриманих від продажу ОСОБА_3 йому не передавала, фактично обладнання так званому покупцеві передане не було, а залишилося в тому самому місці, де і знаходилося (нежитловій будівлі телятника с. Звенячин, вул.. Шевченка,2-Б).

Зазначені обставини позивач ОСОБА_1 підтвердив, будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка. Показав, що договори купівлі-продажу фіктивні, оскільки укладені у 2016 році, а не у 2008 році. Насправді нічого не продавалося і гроші не отримувалися. Майно зазначене в договорі купівлі-продажу за №1-08 було придбано під час проживання в шлюбі із ОСОБА_8 для виробництва автомобільних ковпаків. В 2008 році він не мав намірів продавати майно. Довіреність ОСОБА_9 на продаж обладнання і вказівок на таке не давав. Про існування вказаних договорів купівлі-продажу не знав. Він користувався всім майном до 2014 року, донька ОСОБА_9 не чинила йому в цьому перешкод. Ще в 2007 році подарував приміщення, які розташовані в с. Звенячин по вул. Шевченка 2А, 2Д та запровадив там виробництво по виготовленню метало черепиці. Доручення на ОСОБА_9 було видано для цієї мети, тобто для здійснення підприємницької діяльності по виготовленню металочерепиці. Довіреність була ним скасована, оскільки в 2009 році почалося виробництво автомобільних ковпаків, яке здійснювалося до 2014 року. Після цього стали пропадати гроші із фірми, ОСОБА_12 не здійснювала там ніякої діяльності, закрила підприємство. Починаючи із 2014 по 2016 роки відносини із донькою зіпсовано, виробництво не відбувається.

Проте суд не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_8, упродовж 1995 2009 років, придбав обладнання та інше рухоме майно. Придбання ним цього рухомого майна підтверджується копіями договору купівлі-продажу, накладних та митних декларацій, що містяться в матеріалах цивільної справи (а.с27-38, 43-48, 50-54,56-59,232), оригінали яких досліджені в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, являється донькою позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13). З квітня 2008 року здійснювала підприємницьку діяльність, як фізична особа підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію ФОП та свідоцтва про сплату єдиного податку ( а.с.16-17).

У відповідності до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя.

Відповідно до положень ст. ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору доручення довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.

Згідно ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє.

Як вбачається з довіреності від 18 липня 2008 року ОСОБА_1 на підставі усного договору доручення з повіреним, уповноважив ОСОБА_9 представляти його інтереси, в тому числі перед фізичними особами-підприємцями з посвідченням в органах нотаріату тощо з усіх без винятку питань, що його стосуватимуться, в тому числі з відчуженням від його імені (купівля-продаж, міна, рента), за винятком дарування, а також вчинення будь-яких інших дозволених законом дій щодо належного йому рухомого, включаючи транспортні засоби та нерухомого майна за цінами у терміни та на умовах, які повірений вважатиме прийнятними або доцільними та за умовами, що його дії відповідатимуть вимогам чинного законодавства, з правом подання та підпису від його імені заяв, у тому числі передбачених чинним законодавством про нотаріат.

Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.14-15).

07 серпня 2008 відповідач ОСОБА_9, діючи на підставі довіреності від 18.07.2008 року від імені позивача ОСОБА_1 уклала договори купівлі - продажу №1-08, №1-09 з відповідачем ОСОБА_4 Предметом зазначених договорів будо обладнання у кількості 41 найменувань загальною вартістю 569688 грн. ( а.с. 18-21).

Згідно договору дарування від 13 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 позивач ОСОБА_1 подарував ОСОБА_9 нежитлову будівлю, телятник за номером 2 «Б», що знаходиться на вул. Шевченка в с. Звенячин Заставнівського району Чернівецької області.

В судовому засіданні сторони не заперечували, що на час укладання договору дарування від 13.03.2009 року рухоме майно (обладнання), що було відчужене згідно спірних договорів купівлі-продажу від 07.08.2008 року знаходилося в приміщенні подарованого телятника в с. Звенячин, вул. Шевченка, 2 «Б».

Приписами п.2 ч.1 ст.248 ЦПК України представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала.

06.09.2009 року довіреність від 18.07.2008 року скасовано на підставі зави ОСОБА_1 за реєстровим №3884. ( а.с.14).

Будучи допитаною в якості свідка відповідач ОСОБА_3 суду вказала, що в 2008 році ОСОБА_1 надав їй генеральне доручення для ведення своїх та її справ. При укладанні договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 особисто диктував назви обладнання, включеного до договорів. Після придбання зазначеного обладнання ОСОБА_4 здала ці станки їй в оренду. Із ОСОБА_4 вона знайома із 2007 року, оскільки їх познайомила ОСОБА_8 Після видання доручення на неї та продажу вказаного майна, ОСОБА_1 ще подарував їй приміщення телятника, яке розташоване в с. Звенячин по вул.. Шевченка , 2 «Б». Гроші від продажу майна в розмірі 18,5 тис. доларів віддала іншій людині за борги ОСОБА_1, а решту вклала у виробництво. Про продаж обладнання ОСОБА_1 було відомо, оскільки вона особисто привозила йому в м. Кіцмань показати договори купівлі-продажу. Один екземпляр оригіналів договорів знаходиться у неї, а інший у ОСОБА_8

Будучи допитаною в якості свідка відповідач ОСОБА_4 показала, що договора купівлі-продажу укладалися з метою надання фінансової допомоги сімї ОСОБА_8, запропонувала, щоб вона купила обладнання, оскільки у них не було грошей. В 2008 році ОСОБА_1 проживав уже із іншою жінкою. гроші, згідно вказаних договорів віддавала ОСОБА_9 не за один раз, а декількома платежами. Сплачені за договорами купівлі-продажу кошти в розмірі 18,5 тис. доларів ОСОБА_9 витратила на погашення боргів ОСОБА_1, які відвезла чоловіку в м. Чернівці, а решту вклала в виробництво. За ці гроші було придбано дріт, папір, плівку та сировину для підприємства. Наміру вивозити (вилучати майно) з приміщення телятника вона не мала. При купівлі обладнання вона особисто переконалася в наявності майна, що було в приміщенні телятника. Про існування договорів купівлі-продажу було достовірно відомо ОСОБА_1, оскільки після їх укладання ОСОБА_4 (ОСОБА_9І.) О.І. доводила це ОСОБА_1 Починаючи із 2014 року підприємство за адресою с. Звенячин вул.. Шевченка, 2 «Б» не працює.

З огляду наведеного і підстав заявленого позову вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 склалися правовідносини представництва за довіреністю, а між позивачем ОСОБА_1 (в особі представника - відповідача ОСОБА_4І.) та відповідачем ОСОБА_4 склалися правовідносини, що регулються довором купівлі - продажу.

Зі змісту ст.655 ЦК України, яка визначає поняття договору купівлі-продажу слідує , що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6ст.203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. ст. 232, 234 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. п. 19, 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин вчинений під впливом зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною є оспорюваним.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Доводи позивача про те, що він не мав наміру продавати спірне рухоме майно, наявність в діях ОСОБА_3 зловмисної домовленості з ОСОБА_4, спрямованої на незаконне позбавлення його власності (ст. 232 ЦК України), фіктивність договорів купівлі-продажу обладнання (ст. 234 ЦК України) спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами та наявними у справі доказами.

Зокрема, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 від імені позивача ОСОБА_1 07.08.2008 згідно договрів купівлі - продажу передала у власність відповідача ОСОБА_4 обладнання в кількості 41 найменувань, а остання зобовязалася прийняти це обладнання та сплатити за нього суму за договірною ціною. Вказані дії ОСОБА_3 здійснила виключно на підставі наданих їй позивачем повноважень за цінами, у терміни та на умовах , які вважала прийнятними або доцільними, за нотаріально посвідченою довіреністю позивача ОСОБА_1 від 18.07.2008. Саме ці умови передбачені в п.1.3 спірних договорів №1-08, 1-09 від 07.08.2008, згідно яких Продавець гарантує, що має всі права на проведення операцій купівлі-продажу обладнання, й всі права на укладання договору на підставі Довіреності від 18.07.2008 (а.с.18, 20 звор.бік).

Як вбачається із тексту довіреності, під час її посвідчення позивач ОСОБА_1 усвідомлюючи значення своїх дій, правильно розуміючи текст цього документа уповноважив ОСОБА_9 представляти його інтереси, укладати будь-які дозволені законодавством договори (крім дарування) належного йому рухомого майна та й одержувати належні йому грошові суми. Зазначена довіреність підписана ОСОБА_1, дієздатність якого перевірена приватним нотаріусом ОСОБА_10 (а.с.14-15).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не оспорює зазначену довіреність від 18.07.2008, не просить її визнати недійсною чи нікчемною. Судом встановлено, що вказана довіреність тривалий час була дійсною, і лише після відчуження відповідачу нерухомого майна будівлі телятника, в с. Звенячин по вул. Шевченка, 2-Б, в якому знаходилося продане ОСОБА_4 обладнання, позивачем ОСОБА_1 була скасована на підставі його заяви від 06.09.2009.

Посилання позивача на виписки із медичної картки хворого, додані до позовної заяви, на підтвердження його перебування в хворобливому стані та лікування у Чернівецькому обласному наркологічному диспансері (а.с. 24-26) в підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 скористалася його хворобливим станом у звязку із вживанням алкоголю та умовила подарувати у 2009 році приміщення телятника, суд не приймає до уваги, оскільки ці події відбувалися в період з кінця 2008 до початку 2009 року і не мають відношення до спірних правовідносин, оскільки договір дарування телятника не є предметом спору в даній цивільній справі.

Отже судом не встановлено, що на час посвідчення довіреності та укладання спірних договорів купівлі - продажу не було волі позивача на відчуження належного йому рухомого майна.

Крім цього, передача продавцем покупцеві у власність обладнання здійснювалася шляхом складання і підписання двосторонніх Актів прийому-передачі, згідно п.2.1 договорів купівлі- продажу від 07.08.2008. Умовами п.3.3, 3.4 спірних договорів передбачено порядок розрахунків, згідно яких встановлено, що оплата вартості покупцем здійснюється на умовах післяплати і датою оплати вартості обладнання (чи його частини) вважається дата передачі грошей продавцеві. Проведення розрахунків за спірними договорами саме у спосіб, визначений їх умовами підтверджено в судовому засіданні показаннями відповідача ОСОБА_4, допитаної як свідка, яка вказала, що гроші, згідно укладених договорів передавала ОСОБА_3 Віддавала їх декілька раз, про що складалися та підписувалися відповідні акти-прийому передачі майна на певну суму.

Зазначені показання свідка ОСОБА_3 підтверджуються дослідженими в судовому засіданні Актами прийому-передачі обладнання згідно договорів від 07.08.2008, копії яких містяться в матеріалах справи. Зокрема, згідно Актів №1-6 прийому-передачі обладнання ОСОБА_9 від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності №4571 від 18.07.2008 передала, а ОСОБА_4 прийняла у власність в період з 07 по 16 серпня 2008 року обладнання згідно договору №1-08 від 07.08.2008 на загальну суму 344283 грн. (а.с.233-238). Крім цього згідно Актів №1-2 прийому-передачі обладнання ОСОБА_9 від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності №4571 від 18.07.2008 передала, а ОСОБА_4 прийняла у власність 14 та 17 серпня обладнання згідно договору №1-09 від 07.08.2008 на загальну суму 225405 грн.

Також судом встановлено, що на час розгляду справи фактичним користувачем обладнання, відчуженого на підставі договору купівлі-продажу №1-08 від 07.08.2008 є відповідач ОСОБА_3, якій це майно ОСОБА_4 передано в безоплатне тимчасове користування на підставі договору позички обладнання від 05.01.2009 ( а.с.22).

Вищевказане свідчить про відсутність в діях відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зловмисної домовленості та фіктивності оспорюваних договорів купівлі-продажу.

Оскільки позивачем не доведено відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а також те, що цей правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу №№ 1-08, 1-09 від 07.08.2008 недійсними є безпідставною. Тому в її задоволенні необхідно відмовити.

Позивач також просить витребувати у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обладнання та рухоме майно, що складається з 34 найменувань загальною вартістю 355836 грн, посилаючись на приписи ст.387 ЦК України. При вирішенні позову в цій частині суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Відповідно до ст.387 ЦК України та ч. 3 ст. 12 ЦПК України особа, яка звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Позовна вимога ОСОБА_1 про витребування обладнання, яке було предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу №№1-08,1-09 від 07.08.2008 є похідною від позовної вимоги про визнання цих договорів недійсними. Оскільки у звязку із відмовою судом у задоволенні позову про визнання спірних договорів недійсними, законним власником відчуженого обладнання залишається відповідач ОСОБА_4, то позивачу ОСОБА_1 не належить право на віндикацію (витребування майна із чужого незаконного володіння). За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Щодо іншої частини рухомого майна (не обладнання, а також саморобного власного виробництва), переліченого в уточненій позовній заяві, яке просить витребувати позивач у відповідачів, проте, яке не відчужувалося у позивача за спірними договорами купівлі-продажу, то в судовому засіданні не знайшло підтвердження будь-якими доказами, що це майно існує в натурі, є індивідуально визначеним, незаконно знаходиться у відповідачів і позивач позбавлений можливості фактичного володіння цими речами. За таких обставин в судовому засіданні позивачем не доведено правомірність вимоги про повернення йому цього майна на підставі віндикаційного позову. Таким чином позовна вимога про витребування іншого рухомого майна (не обладнання) також задоволенню не підлягає.

На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 232, 234, 237, 244, 248, 387, 655, 1000, 1003 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 263-265,268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення сладено 06.04.2018

Суддя О.Пухарєва