Номер провадження: 22-ц/785/4579/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2014 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, -

ВСТАНОВИЛА:

13 квітня 2010 року Публічне акціонерне товариство«Державний ощадний банк України» (надалі ПАТ «Державний ощадний банк України») звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про іпотечний кредит №1607-ДКФ від 13.12.2007 року у розмірі 252 485,44грн., яка складається з: поточна заборгованість за кредитом у розмірі 175 000,10 грн., прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 20 832,38 грн., поточна заборгованість за відсотками у розмірі 2 253,42 грн., прострочена заборгованість за відсотками у розмірі 54 399,54 грн., суму державного мита у розмірі 1700, 00 грн., суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн., а також внести зміни до договору про іпотечний кредит №1607-ДКФ від 13.12.07р.: в п. 1.2. слова та цифри «на 20 років» виключити, терміном остаточного погашення кредиту встановити дату ухвалення судом рішення в цій справі»; в п. 1.5. датою здійснення останнього платежу в рахунок погашення кредиту встановити дату ухвалення судом рішення в цій справі. В обґрунтування заявленого позову представник позивача посилався на те, що 13.12.2007 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит №1607-ДКФ, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 200000,00грн., строком на 20 років під 14 % річних. Кредит був наданий готівкою на придбання будинку за договором купівлі-продажу, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Зелена, буд. 78. Також між сторонами був укладений іпотечний договір від 13 грудня 2007 року, предметом якого став житловий будинок розташований за адресою: м. Ізмаїл, вул. Зелена, буд. 78 (а.с.3-4).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2010 року у справі №2-4499/10 позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача суму заборгованості за договором кредиту у розмірі 252 485, 44 грн., суму державного мита у розмірі 1700, 00 грн., суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн., а також внесено зміни до договору про іпотечний кредит №1607-ДКФ від 13.12.07 р.: в п. 1.2. слова та цифри «на 20 років» виключено, терміном остаточного погашення кредиту встановити дату ухвалення судом рішення в цій справі»; в п. 1.5. датою здійснення останнього платежу в рахунок погашення кредиту встановити дату ухвалення судом рішення в цій справі.

16 грудня 2013 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2010 року у вказаній справі скасовано і призначено справу до судового розгляду (а.с.108-110).

21 січня 2014 року відповідач по справі - ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2010 року про відкриття провадження по справі (а.с.114-115).

Ухвалою судді судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2014 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2010 року про відкриття провадження по справі за вказаним позовом (а.с.128-129).

19 вересня 2014 року було ухвалено повторно заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, яким позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача загальну суму заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1607-ДКФ від 13.12.2007 року в розмірі 252 485 грн. 44 коп. Також стягнуто з ОСОБА_2 1700 грн витрат по сплаті судового збору та 120 грн витрат по сплаті збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а в решті позовних вимог відмовлено (а.с.144-150).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду від 19 вересня 2014 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції апеляційну скаргу з заявою про поновлення строків на апеляційне оскарження. Зокрема, апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, апелянт вказує на те, що судом було зазначено, що позовна вимога щодо внесення змін до кредитного договору №1607-ДКФ від 13 грудня 2007 року не підлягає задоволенню у звязку з тим, що вимога є неконкретизованою, а абстрактною. Однак апелянт вважає, що вказаний висновок необґрунтований, що суперечить матеріалам справи. По-друге апелянт зазначає, що він не був повідомлений про розгляд заяви про перегляд заочного рішення від 11 листопада 2010 року. Апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.156-161).

11 квітня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області було відмолено у прийняті вказаної апеляційної скарги у звязку з виконанням вимог процесуального закону, повязаних з розглядом заочного рішення суду (а.с.175-176). 07 березня 2018 року постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду було скасовану ухвалу Апеляційного суду Одеської області у звязку з порушенням норм процесуального права, а саме у апелянта наявне право на апеляційне оскарження, оскільки право на апеляційне оскарження повторного заочного рішення суду як позивач так і відповідач можуть оскаржити в загальному порядку. Справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (а.с.230-231).

Відзив або заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили. 10.05.2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про відсутність предмету спору, в якій відповідач-апелянт пояснив, що заборгованість за Кредитним договором №1607-ДКФ від 13.12.2007 року погашено в повному обсязі, а також просив закрити провадження в справі.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Апелянт в судове засідання не зявився. Про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином свої зобовязання за Кредитним договором №1607-ДКФ від 13.12.2007 року не виконав, в звязку з чим утворилась заборгованість, а оскільки вимоги про стягнення цієї заборгованості заявлені на підставі розрахунку та є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

13 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Ізмаїльське відділення №6708 ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений договір про іпотечний кредит № 1607-ДКФ, за умовами якого, банк зобовязується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 200 000 грн, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 200 000 грн, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається на 20 років з терміном остаточного погашення не пізніше 13 грудня 2007 року на придбання будинку за договором купівлі-продажу, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Зелена, буд. 78. Позичальник зобовязався сплачувати за користування кредитом щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 834 гривень та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за Кредитом, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків відкритих в ВАТ «Ощадбанк» починаючи з 20 грудня 2007 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту в сумі 674,00 грн та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 13 грудня 2027 року (а.с.6-7).

Крім того, 13.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Ізмаїльське відділення №6708 ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір в якості забезпечення виконання кредитного договору № 1607-ДКФ. Предмет іпотечного договору житловий будинок, загальною площею 47,3 кв.м., житловою площею 34,4 кв.м. та знаходиться за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, вул. Зелена, буд. 78 (а.с. 10-13).

Банк свої зобовязання за договором № 1607-ДКФ від 13.12.2007 року виконав належним чином та надав позичальнику грошові кошти в сумі 200 000 грн, що підтверджується копією заяви на видачу готівки (а.с. 18).

В звязку з неналежним виконанням позичальником своїх зобовязань 15.09.2008 року ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Ізмаїльське відділення №6708 ВАТ «Державний ощадний банк України» направив ОСОБА_2 Повідомлення, в якому вказав про прострочену заборгованість, яку необхідно ліквідувати до 22.09.2008 року, також Банк повідомив, що в іншому випадку до позичальника можуть бути застосовані заходи примусового стягнення заборгованості (а.с. 22).

18.12.2008 року Банк направив позичальнику Вимогу щодо погашення боргу за договором про іпотечний кредит № 1607-ДКФ від 13.12.2007 року, якою повідомив, що загальна сума заборгованості станом на 17.12.2008 року становить 208 618,44 грн (а.с. 24).

В процесі розгляду справи в підтвердження своїх позовних вимог (в т.ч. уточнених) Банк надав до суду розрахунок погашення кредитної заборгованості на 14.06.2010 року (а.с.36), а також станом на 30.07.2010 року відповідно до якої загальна сума заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1607-ДКФ складає 252 485,44 грн (а.с. 44).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що Банк виконав свої зобовязання за договором про іпотечний кредит від 13.12.2007 року за №1607-ДКФ, однак, позичальник свої зобовязання за договором не виконував в результаті чого утворилась заборгованість, розрахунок якої був наданий позивачем до суду першої інстанції. Справа знаходилась в провадженні судів з 2010 року. Протягом цього часу було ухвалено два заочні рішення (друге ухвалено в звязку з зверненням до суду відповідача з заявою про перегляд заочного рішення, про що апеляційний судом вже вище зазначалось). Альтернативний розрахунок стороною відповідача в процесі розгляду справи надано не було, більш того заперечень на поданий позивачем розрахунок апеляційна скарга відповідача не містить. Доводи апеляційної скарги мають характер формального оскарження заочного рішення, в сукупності на вирішення справи не впливають та не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції. Апеляційний суд звертає увагу на те, що правильне рішення суду по суті заявлених позовних вимог не може бути скасовано виключно з формальних міркувань. Зокрема, посилання на недоліки позовної заяви в частині порушення форми, яка була вже розглянута судом, не мають вирішального значення для правильного вирішення спору. Одночасно з цим суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. При розгляді цієї справи таких порушень не встановлено, а доводи апелянтів щодо неврахування факту підробки підпису на договорі (договір не визнавався недійсним в судовому порядку) не спростовують встановлених юридичних презумпцій та не враховують встановлений законом порядок захисту цивільних прав, який в свою чергу хоча і обирається особою самостійно, проте повинен враховувати специфіку спірних правовідносин.

Щодо посилання сторони на порушення ст.ст. 10,11 ЦПК України під час перегляду заочного рішення спростовується самим фактом скасування вказаного заочного рішення за заявою апелянта 16 грудня 2013 року. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Щодо наданої в процесі апеляційного перегляду заочного рішення від 19 вересня 2014 року заяви відповідача-апелянта про відсутність предмету спору в звязку з погашенням ним заборгованості апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке. Статтею 255 ЦПК України передбачені підстави за яких суд закриває провадження в справі, в тому числі й в звязку з відсутністю предмета спору. Факт погашення заборгованості відповідачем підтверджується повідомленням ПАТ «Державний ощадний банк України» вих. № 113.20-14/33948/2018-15/ВИХ про повне погашення заборгованості ОСОБА_2 28.03.2018 року, про що також було зазначено представником позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що на момент постановлення оскаржуваного рішення заборгованість погашена не була, факт порушення зобовязання за договором від 13.12.2007 року за №1607-ДКФ на момент постановлення заочного рішення мав місце, а тому, суд першої інстанції, виходячи з наявних матеріалів справи та встановлених обставин правильно вирішив спір по суті заявлених вимог. Відтак підстави для скасування прийнятого судового рішення та закриття провадження на стадії апеляційного перегляду рішення відсутні.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки за встановленими обставинами справи доводи апеляційної скарги не спростували вірних по суті спору висновків суду першої інстанції, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2014 року залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

Повний текст постанови виготовлено 20 липня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

12.07.2018 року м. Одеса