Справа № 438/539/17 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/6604/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Шандри М.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника Бориславсього ДНЗ №14

ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

15 червня 2017 року ОСОБА_5 звернулась з позовом до Бориславського дошкільного навчального закладу №14 загально-розвиваючого типу, відділу освіти Бориславської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про скасування наказу від 10 лютого 2017 року за № 8, яким її звільнено з посади старшої медсестри у Бориславському дошкільному навчальному закладі № 14 загально-розвиваючого типу; поновлення її на посаді старшої медсестри Бориславського дошкільного навчального закладу № 14 загально - розвиваючого типу; стягнення з відділу освіти Бориславської міської ради на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 26400.00 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволені позовних вимог ОСОБА_5 до Бориславського дошкільного навчального закладу №14 загально-розвиваючого типу, відділу освіти Бориславської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що на підставі поданої заяви та відповідно до наказу № 131 від 09.12.2016 року позивачку було прийнято на посаду старшої медсестри до Бориславського дошкільного навчального закладу № 14 загально - розвиваючого типу з 12.12.016 року, тимчасово, на період відпустки старшої медсестри ОСОБА_6 Апелянт продовжувала працювати на вказаній посаді на умовах строкового трудового договору після смерті ОСОБА_6, яка померла 06.02.2017 року. Завідуюча Бориславського дошкільного навчального закладу № 14 загально - розвиваючого типу ОСОБА_2 чинила на неї психологічний тиск, що змусило ОСОБА_5 написати заяву на переведення, звільнитись із займаної посади, і на цю посаду був прийнятий інший працівник, ОСОБА_7, яка працювала в Бориславському ДНЗ № 2. Дані обставини підтверджуються листом від 22.05.2017 року за № ч-364, копія якого є в матеріалах справи, а також матеріалами перевірки звернення, витребуваних судом з Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області. Апелянт зазначає, що психологічний тиск тривав декілька днів, що супроводжувалося погрозами звільнити її з роботи з ініціативи адміністрації з підстав неналежного виконання трудових обовязків, за прогул, або з інших підстав, які будуть штучно створені. У звязку із вказаним тиском, та оскільки Бориславський дошкільний навчальний заклад №14 загально розвиваючого типу є комунальним закладом, власником якого є Бориславська міська рада, вона звернулася до заступника міського голови ОСОБА_8 зі скаргою на дії завідуючої ОСОБА_2. Однак таке звернення було проігноровано, тому перебуваючи під психологічним тиском, вона вимушена була написати заяву про її переведення до Бориславського дошкільного навчального закладу №2 «Пролісок». Зазначає, що не мала наміру та бажання звільнятися з посади старшої медсестри у Бориславському дошкільному навчальному закладі № 14 загально-розвиваючого типу. Також, зазначає, що наказом від 10.02.2017 року за № 12 її прийнято на посаду старшої медсестри у Бориславському дошкільному закладі № 2 «Пролісок», де з боку адміністрації також чинився на неї тиск, що зокрема проявлялось у предявленні до неї вимог виконувати роботу, яка не була передбачена трудовими обовязками. Апелянт вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою доводи про відсутність у Бориславському дошкільному закладі № 2 «Пролісок» необхідних умов праці у кабінеті старшої медсестри, зокрема, там відсутня електроенергія, санвузол, опалення, в кабінеті антисанітарні умови, що в загальному свідчило про неможливі умови для трудової діяльності. Дані умови та постійний психологічний тиск призвели до розладу здоровя позивача на нервовому ґрунті, внаслідок чого вона була змушена написати заяву про звільнення. Крім цього, судом не враховано, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин, оскільки внаслідок вчиненого на неї психологічного тиску з боку адміністрації Бориславського ДНЗ № 14 загально - розвиваючого типу, вона зазнала розладу здоровя на нервовому грунті з діагнозом вегето-судинна дистонія з гіпотонічним типом та проходила лікування, про що свідчить медична довідка від 08.06.2017 року та записи медичного паспорта, копії яких містяться в матеріалах справи. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не зявилась, причин поважності неприбуття чи клопотання про відкладення розгляду справи від апелянта не надходило, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін, що не зявились.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника Бориславсього ДНЗ №14 ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив лише з того, що позивач ОСОБА_5, яка була звільнена з посади наказом 10.02.2017 року за №8, з позовом в суд про захист порушеного права звернувся 15.06.2017 року, тобто, з пропуском місячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, а підстав для його поновлення суд не вбачав, оскільки зазначена позивачем причина пропуску строку на звернення до суду з позовом, на думку суду, не є поважною.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 233 КзПп України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може ці строки поновити за клопотанням позивача.

Відповідно до роз»яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду за вирішенням трудового спору можливо у разі, коли позов є обгрунтованим. У випадку безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду, в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Однак зазначеного суд першої інстанції не врахував.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку на звернення до суду з позовом для вирішення трудового спору, суд першої інстанції не врахував роз»яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», і відмовив у задоволенні позову ОСОБА_5 не з»ясувавши під ставність її позовних вимог.

Відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є: переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Вище вказана норма трудового законодавства передбачає можливість припинення трудового договору в порядку переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу чи організацію чи в зв'язку з переходом на виборну посаду за наявності певних умов, а саме: згоди працівника на переведення, угода між власниками або керівниками зацікавлених підприємств (того, на якому працює особа і того, куди він має намір перевестися), наказ за попереднім місцем роботи про переведення, а також наказ про прийняття на роботу за новим місцем роботи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5,з 12 грудня 2016 року була прийнята тимчасово на посаду старшої медсестри ДНЗ №14 на період відсутності ОСОБА_6, згідно наказу №131 від 09 грудня 2016 року на підставі заяви від 09 грудня 2016 року.

10 лютого 2017 року ОСОБА_5 подала заяву на імя завідувача ДНЗ №14 ОСОБА_2 в якій просила звільнити її з посади старшої медичної сестри ДНЗ №14, на яку вона була прийнята тимчасово у звязку з переведенням на постійне місце роботи у ДНЗ №2.

Наказом за №8 від 10 лютого 2017 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_5Є.» позивача звільнено з посади старшої медичної сестри ДНЗ №14, відповідно заяви в порядку переведення у ДНЗ №2 з 10 лютого 2017 року, відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України, підставою винесення даного наказу є заява ОСОБА_5 від 10 лютого 2017 року.

Цього ж дня 10 лютого 2017 року позивач ОСОБА_5 прийнята на посаду старшої медичної сестри ДНЗ №2 в порядку переведення з ДНЗ №14, згідно наказу №12 від 10 лютого 2017 року по ДНЗ №2; приступила до виконання посадових обовязків старшої медсестри у Бориславському дошкільному закладі №2 «Пролісок» відповідно до наказу №12 від 10 лютого 2017 року по ДНЗ №2.

Звернення до суду з вказаним позовом, позивачка ОСОБА_5 мотивувала тим, що її волевиявлення на переведення не було вільним, не відповідало її волі, а зумовлене психологічним тиском завідувача ДНЗ №14 ОСОБА_2

За змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України 2004 року, ст. ст. 12, 81 цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України 2004 року, ч.6 ст. 81, ст. 89 ЦПК України, рішення суду не може грунтуватися на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що її волевиявлення на звільнення з посади старшої медсестри ДНЗ №14 в порядку переведення до ДНЗ №2 не було вільним, що заяву на переведення написала під психологічним тиском завідуючої ДНЗ №14 ОСОБА_2

Разом з тим, позивачка не довела, що завідувач ДНЗ №14 ОСОБА_2 чинила на неї психологічний тиск при написанні заяви про звільнення з посади старшої медсестри ДНЗ №14 в порядку переведення до ДНЗ №2.

Даючи оцінку заяві ОСОБА_5 від 10.02.2018 року, колегія суддів вважає, що відповідач обґрунтовано звільнив ОСОБА_5, яка у заяві зазначила, що просить «звільнити її з посади старшої медсестри ДНЗ №14, на яку вона була прийнята тимчасово, у зв»язку з переводом на постійне місце праці». Тобто, ОСОБА_5 звільнялася у зв»язку з переведенням з тимчасового місця праці на постійне місце праці.

Крім того, як вбачається з відповіді Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУНП України у Львівській області від 07 квітня 2017 року за №4-1414/45/01-17 на заяву матері позивачки ОСОБА_9 про те, що на її доньку ОСОБА_5 здійснюється психологічний тиск збоку відділу освіти Бориславської міської ради, повідомлено що в ході проведеної перевірки встановлено, що «ОСОБА_5 власноручно написала заяву про перехід в інший навчальний заклад та з власної волі звільнилась без примусу».

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 є необґрунтованими і у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що відповідач після звільнення з роботи ОСОБА_5 прийняв на посаду старшої медсестри ОСОБА_7, яка працювала в Бориславському ДНЗ № 2, чим порушив її права, не може бути підставою для поновлення ОСОБА_5 на посаду в ДНЗ №14 «Малятко», оскільки її доводи про звільнення на підставі заяви про переведення в ДНЗ №2, яку вона, як стверджує, написала під психологічним тиском, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Посилання в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду, на те, що у Бориславському дошкільному закладі № 2 «Пролісок» у кабінеті старшої медсестри відсутні необхідні умови праці, зокрема, там відсутня електроенергія, санвузол, опалення, в кабінеті антисанітарні умови, що в загальному свідчило про неможливі умови для трудової діяльності, постійний психологічний тиск призвели до розладу здоровя позивача на нервовому ґрунті, внаслідок чого вона була змушена написати заяву про звільнення з ДНЗ №2, не доводять тверджень ОСОБА_5 про написання нею заяви про звільнення в порядку переведення з ДНЗ №14 під психологічним тиском.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 за безпідставністю.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.04.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Шандра М.М.

ОСОБА_10