КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Кемському В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 01 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» (далі - ПАТ «Укрпакінвест») і, з урахуванням уточнень до позову, просив ухвалити рішення, яким визнати його звільнення з посади директора ПАТ «Укрпакінвест» незаконним та поновити його на цій посаді з 12.08.2016 року.

Просив також стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 16.342 грн.48 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він був звільнений з роботи в період непрацездатності, а тому його звільнення з роботи за прогули не узгоджується з вимогами чинного трудового законодавства /а.с.1-2,107-108/.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року позов задоволено /а.с.161-167/.

Судовим рішенням визнано незаконним звільнення позивача з роботи та поновлено його на посаді директора ТОВ «Укрпакінвест» з12.08.2016 року.

Стягнуто з ТОВ «Укрпакінвест» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 16.342 грн.48коп., а також стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 640 грн.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що, звільняючи з 22.08.2016 року позивача з роботи за п.4 ст.40 КЗпП за прогули вчинені позивачем з 08 по 22 серпня 2016 року, роботодавець не взяв до уваги, що позивач в період з 10.08.2016 року по 19.08.2016 року перебував на лікарняному, а відносно прогулів 08 та 09 серпня 2016 року роботодавець не з»ясував причин відсутності позивача на роботі та не відібрав у позивача пояснення з приводу його відсутності на роботі. При цьому сам позивач у суді першої інстанції пояснив, що причини своєї відсутності на роботі 08 та 09 вересня 2016 року не пам»ятає.

Суд першої інстанції також послався на те, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач з 12.08.2016 року є керівником ТОВ «Укрпакінвест», що на думку суду, свідчить про недійсність службової записки від 15.08.2016 року щодо відсутності позивача на роботі.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Укрпакінвест» просить судове рішення скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Послався на те, що суд не з«ясував всі обставин справи і безпідставно не взяв до уваги те, що 08 та 09 серпня 2016 року позивач був відсутнім на роботі без поважних причин, а тому звільнення позивача за прогули є законним і обґрунтованим.

Скаржник зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про поважність причин відсутності його на роботі в указані дні.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Клопотань зі сторони позивача про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З урахуванням викладеного, відповідно до положень ст.372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які булим досліджені у судовому засіданні.

Між тим, судове рішення не відповідає нормам матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини, і ухвалене без повного і всебічного з»ясування обставин, у зв»язку з чим, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Встановлено, що ТОВ «Укрпакінвест» перебуває у власності двох співзасновників - фізичних осіб:ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу б/н від 20.08.2014 року позивач ОСОБА_2 згідно з рішенням Загальних зборів учасників ТОВ «Укрпакінвест» приступив до виконання обов»язків директора товариства /а.с.3/.

Оскільки позивач з 05.08.2016 року припинив виходити на роботу, його заступник ОСОБА_5,не маючи інформації про причини неявки на роботі директора, 15.08.2016 року подав на ім»я власників товариства службову записку про безпричинну відсутність директора на роботі /а.с.80/.

В подальшому, враховуючи, що позивач не відповідав на телефонні виклики, рішенням Загальних зборів товариства - протокол №2к від 22.08.2016 року, відсутність позивача на роботі з 08.08.2016 року по 22.08.2016 року було розцінено як прогул без поважних причин, у зв»язку з чим його звільнено з роботи за прогул за п.4 ст.40 КЗпП та призначено директором іншу особу.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Між тим, позивач в судовому засіданні у суді першої інстанції представив для огляду суду лікарняний лист серії АГЮ №025371, відкритого 10.08.2016 року, згідно якого позивач ОСОБА_2 з 10.08.2016 року по 20.08.2016 року у зв»язку з захворюванням не мав можливості виконувати свої службові обов»язки.

Відносно відсутності позивача на роботі з 08.08.2016 року по 09.08.2016 року, то позивач суду не надав доказів поважності його відсутності на роботі в указані дні.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів», з подальшими змінами та доповненнями, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

За змістом ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При цьому, за змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і про винесене стягнення повідомити працівника під розписку.

Колегія суддів враховує, що роботодавець з недотриманням вимог 149 КЗпП не витребував у позивача перед його звільненням письмового пояснення щодо причин його відсутності на роботі. Проте, навіть якщо припустити, що роботодавець не намагався зв»язатись по телефону з позивачем в період його відсутності, але ж сам позивач не вжив всіх можливих заходів, щоб повідомити роботодавця про причини своєї відсутності, в тому числі і надісланням поштового повідомлення.

Колегія суддів вважає, що недотримання вимог ст.149 КЗпП не може служити безумовною підставою для визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі, оскільки ці обставини можна в повному обсязі з»ясувати в суді в присутності звільненого працівника та його роботодавця.

Разом з тим, будь-яких доказів суду відносно поважності причин відсутності на роботі з 08.08.2016 року по 09.08.2016 року, позивач суду не надав.

Доводи суду першої інстанції відносно того, що згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач з 12.08.2016 року є директором ТОВ «Укрпакінвест» колегія суддів відхиляє, оскільки, станом на 12.08.2016 року позивач дійсно обіймав посаду директора цього товариства, і це ніким не оскаржується.

Як встановлено у судовому засіданні і не заперечувалось сторонами, у ТОВ «Укрпакінвест» на час звільнення позивача з роботи первинна профспілкова організація не була створена, а сам позивач не був членом будь-якої профспілки.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову визнання незаконним звільнення позивача з роботи та поновлення його на роботі, суд не вбачає підстав для застосування ч.2 ст.235 КЗпП.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції щодо визнання незаконним звільнення позивача з роботи та поновлення його на роботі, та ухвалення нового рішення про відмову позові.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376,381-384, 141, 390 ЦПК України,суд,-

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» задовольнити.

Скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року та постановити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді