Ухвала

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №296/249/17

провадження №61-19818св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна», Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року у складі судді Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ :

У провадженні Корольовського районного суду м. Житомира знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (далі - ТОВ «СК «Універсальна»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» (далі - ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед»), третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 31 січня 2018 року у задоволенні клопотання представника ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» Короля Д. В. про призначення судової автотоварознавчої експертизи відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, 16 лютого 2018 року представник відповідача ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» - Король Д. В. подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції із постановленням нової про задоволення клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року апеляційну скаргу представника відповідача ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» - Короля Д.В. повернуто до Корольовського районного суду м. Житомира для виконання вимог, передбачених підпунктом 15.11 пункту 15 «Перехідні положення» ЦПК України.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що пунктом 12 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено право оскарження окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо призначення експертизи, однак, як вбачається з апеляційної скарги оскаржується ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, яка не передбачена переліком ухвал, вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника відповідача ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» - Короля Д. В. на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року, у якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «СК «Універсальна», ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою за касаційною скаргою представника ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» - адвоката Короля Д. В. на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2018 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду, які постановлено за результатом розгляду клопотання учасника справи про призначення експертизи, а саме: як про її призначення, так і про відмову у призначенні експертизи.

З урахуванням принципів законності та забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, закріплених статями 129 Конституції України, статтями 17, 352, 353 ЦПК України висновок апеляційного суду, що оскаржувана ухвала не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, є необґрунтованим.

Крім того, згідно із частиною шостої статті 357 ЦПК України питання про повернення апеляційної скарги має вирішуватися усім складом суду апеляційної інстанції, який визначений автоматизованою системою для розгляду справи, а не суддею-доповідачем одноособово.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом встановлено, що у провадженні Корольовського районного суду м. Житомира знаходиться на розгляді вказана цивільна справа.

31 січня 2018 року судом першої інстанції постановлено ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» - Короля Д. В. про призначення судової автотоварознавчої експертизи.

16 лютого 2018 року представник відповідача ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» - Король Д. В. подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції про відмову в призначенні судової автотоварознавчої експертизи та постановити нову, якою призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року апеляційну скаргу представника відповідача ТОВ «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» - КороляД. В. повернуто до Корольовського районного суду м. Житомира для виконання вимог, передбачених підпунктом 15.11 пункту 15 «Перехідні положення» ЦПК України.

Постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що статтею 353 ЦПК України не передбачено право апеляційного оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову у призначенні експертизи.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно із пунктом 8 частини другої статі 129 Конституції України основними засадами судочинства є: забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні норми містяться в статті 14 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Право на оскарження судових рішень в апеляційному порядку є складовою конституційного права особи на судовий захист.

Зазначене конституційне правило щодо оскарження судових рішень в апеляційному порядку є загальним для всіх справ, незалежно від юрисдикції спору.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції. Право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті статей 55, 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду відповідно до закону.

Європейський суд з прав людини у справі «Volovic v. Ukraine» від 06 грудня 2007 року зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (справа &quта;Podbielski and PPU Polpure v. Poland» від 26 липня 2005 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

ЦПК України у статті 2 закріплює, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо призначення експертизи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду встановив наявність неоднакової практики застосування пункту 12 частини першої статті 353 ЦПК України судами апеляційної інстанції.

Зокрема, в ухвалі Апеляційного суду Сумської області від 23 серпня 2018 року у справі № 589/1286/17 та в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 753/15274/16-ц суди дійшли висновку, що ухвала суду про відмову в задоволенні клопотання про призначення експертизи відсутня в переліку ухвал, визначених частиною першою статті 353 ЦПК України, на які можуть бути подані апеляційні скарги.

Водночас в ухвалі Апеляційного суду від 25 вересня 2018 року суд дійшов висновку про відкриття провадження у справі № 521/5931/17 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року про відмову призначення судової експертизи в цивільній справі.

З огляду на встановлену різну практику застосування судами положень статті 353 ЦПК України Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Питання щодо оскарження ухвал суду першої інстанції відповідно до статті 293 ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі -ЦПК України 2004 року) у взаємозв'язку зі статтею 129 Конституції України (254к/96-ВР) неодноразово розглядалося Конституційним Судом України.

Відповідно до висновків, наданих Конституційним Судом України у Рішеннях від 27 січня 2010 року №3-рп/2010, від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010, від 08 липня 2010 року № 18-рп/2010, від 02 листопада 2011 року № 1-25/2011, 22 квітня 2014 року № 4-рп/2014, положення вказаних пунктів статті 293 ЦПК України необхідно розуміти як такі, що передбачають право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції: як про забезпечення позову і щодо скасування забезпечення позову, так і про відмову в забезпеченні позову та скасуванні забезпечення позову; як про роз'яснення рішення, так і про відмову в роз'ясненні рішення; як про видачу дубліката виконавчого листа, так і про відмову в його видачі.

За правовою позицією Конституційного Суду України положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, необхідно розуміти так, що у цивільному процесі апеляційному оскарженню підлягають ухвали за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом (абзац сьомий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, абзац четвертий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010, абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08 липня 2010 року № 18-рп/2010 (рішення від 22 квітня 2014 року № 4-рп/2014 року).

Приймаючи такі рішення, Конституційний Суд України виходив із того, що згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України (254к/96-ВР) апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження.

У мотивувальних частинах вказаних вище рішень щодо офіційного тлумачення статті 293 ЦПК України 2004 року Конституційний Суд України викладав правові позиції, які відображали мотиви тлумачення норми права у взаємозв'язку з положеннями Конституції України, а також правове розуміння принципів Конституції України та законів України.

Враховуючи логіку тлумачення Конституційним Судом України окремих пунктів частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року, така рекомендація стосувалася всієї частини першої статті 293 ЦПК України.

Колегія суддів Першої судової палати у складі Верховного Суду України зауважує, що Законом України 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), який набрав чинності 30 вересня 2016 року, внесено зміни, зокрема, у статтю 129 Конституції України.

На відміну від попередньої редакції пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України: «забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом»; чинна редакція пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України викладена в такій редакції: «забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення».

Незважаючи на те, що згідно з чинною Конституцією України до повноважень Конституційного Суду України не належить офіційне тлумачення законів України, на думку колегії суддів, зміна конституційного регулювання щодо забезпечення права на апеляційне оскарження не перешкоджає застосуванню вказаних вище рішень Конституційного Суду України при тлумаченні суддями частини першої статті 353 ЦПК України щодо апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції, враховуючи зміст права на апеляційне оскарження, відповідно до конституційного регулювання.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також звертає увагу, що Верховний Суд у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 296/2944/16-ц дійшов висновку, що у статтях 175, 293 ЦПК України 2004 року не міститься прямої заборони оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у визнанні мирової угоди, у пункті 8 частини першої статті 293 цього Кодексу передбачено право оскарження в апеляційному порядку ухвали про визнання мирової угоди за клопотанням сторін, тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що ухвала суду першої інстанції щодо відмови у визнанні мирової угоди не може бути оскаржена в апеляційному порядку, не відповідає як принципу верховенства права, Конституції України, так і нормам процесуального права і зазначеним Рішенням Конституційного Суду України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Європейського суду з прав людини звертав увагу, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції , якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Конституційний Суд України в Рішенні від 25 грудня 1997 року №9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо мають місце ущемлення прав і свобод громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Виходячи з викладеного, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вирішення питання, які саме ухвали суду першої інстанції: про призначення експертизи, про відмову у призначенні експертизи, підлягають оскарженню в апеляційному порядку містить виключну правову проблему для забезпечення передбачуваності та єдності судової практики щодо доступу до суду.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень стосовно питання доступу до суду може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З огляду на викладене, є підстави для передачі справи на розгляд Великій Палаті Верховного Суду згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 296/249/17 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Юніверсал Лоджистік Лімітед» на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик