Справа № 376/823/16-ц Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/2805/18 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 26 25.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сержанюка А.С.,

секретар судового засідання: Гуторка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 06 березня 2017 року у складі судді Клочка В.М. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 22 липня 2008 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг грошові кошти у сумі 20000,00 доларів США при курсі Національного Банку України 100 доларів США 484 гривні, що було еквівалентно 96800,00 грн., про що надав розписку в якій зобов'язувався повернути борг не пізніше 22 липня 2015 року. Кошти ним були отримані у період шлюбу з ОСОБА_2 з метою придбання для сім`ї житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1. Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість у розмірі 300336,43 грн., ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 300336,43 грн..

У червні 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при укладанні договору позики не досягли згоди з усіх істотних умов та не підписували його, а правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Тому позивач за зустрічним позовом просила суд, визнати недійсним договір позики від 22 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 300336 гривень 43 копійки з яких: основний борг 255530 гривень 99 копійок за договором позики, що еквівалентно 10000 доларів США, 39428 гривень 79 копійок проценти, що еквівалентно 1543 долари США, 376 гривень 65 копійок 3% річних, що еквівалентно 210 доларів 10 центів США. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 3003 гривень 36 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 300336 гривень 43 копійки з яких: основний борг 255530 гривень 99 копійок за договором позики, що еквівалентно 10000 доларів США, 39428 гривень 79 копійок проценти, що еквівалентно 1543 долари США , 5376 гривень 65 копійок 3% річних, що еквівалентно 210 доларів 10 центів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 3003 гривень 36 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї заборгованості за договором позики скасувати, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині. Вважає, що вимоги ОСОБА_3 до неї є такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства. Вважає, що у неї та ОСОБА_4 не було потреби у позичанні коштів для придбання майна. Вказує, що про позику їй не було відомо.

Позивач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що ОСОБА_2 не зазначає, які саме норми законодавства були порушені при укладанні договору позики. Вважає, що договір позики було укладено саме в інтересах сім`ї.

Відповідач ОСОБА_4 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, а саме для придбання майна.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_2 не оскаржується, а тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачем ОСОБА_4 була надана розписка як борговий документ, що підтверджує укладання договору позики та прийняття позичальником відповідних зобов'язань. Написання розписки про отримання позики, фактом отримання і використання позики на придбання житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 позичальником підтверджено, останній у повному обсязі сприймав умови договору і прийняв на себе зобов'язання щодо їх виконання. Враховуючи наявні письмові докази, суд вважав факт передачі грошей безспірним, а договір позики укладеним. Також суд вважав, що при покладанні обов'язку на одного з подружжя, який не був стороною у договорі позики, доказуванню підлягає укладання договору позики та отримання позики для потреб та в інтересах сім'ї. Сам по собі факт перебування відповідачів у шлюбі не є безумовною підставою для відповідальності. Суд дійшов висновку, що договір позики від 22 липня 2008 року був укладений ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, а грошові кошти, одержані за цим договором використані саме в інтересах сім'ї. Вказане підтверджується наявністю п.1.2 та п.2.1 при укладанні та виконанні договору позики від 22 липня 2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 серпня 2008 року, виданого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації (номер витягу 19979036) та витягом з державного реєстру правочинів від 26 липня 2008 року, виданого приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Київської області, а тому з кожного з подружжя повинно бути стягнено борг по 300336,43 грн.. Крім того суд вважав, що оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов'язання, з нього підлягає стягненню борг з урахуванням вимог ст.625 ЦК України та вважав належним розрахунок боргу наведений позивачем у позовній заяві.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 1995 року.

22 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_3 20000,00 доларів США, які зобов`язавався повернути не пізніше 22 липня 2015 року, про що надав власноручно написану розписку (а.с.9-10, 11).

26 липня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав будинок та земельну по АДРЕСА_1 (а.с.14, 15).

16 лютого 2015 року рішенням Сквирського районного суду Київської області у справі №376/175/15-ц шлюб зареєстрований 19 вересня 1995 року Бабинецькою сільською радою Погребищенського району Вінницької області, актовий запис №8, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с.13-14).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України (у редакції від 24.04.2008 року) договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Верховний суд України висловив Правову позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс12 від 20 лютого 2013 року, відповідно до якої зазначив наступне.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

У справі, яка переглядається, поза увагою судів залишився той факт, що отримані особою грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї не підтверджені відповідними доказами, а також не з'ясовано чи надавала особа у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Встановлено, що ОСОБА_2 згоди на укладання договору позики від 22 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надавала.

Також встановлено, що кошти отриманні ОСОБА_4 за договром позики у розмірі 20000,00 доларів США є цінним майном.

Суд першої інстанції вважав, що підтвердженням факту отримання коштів та їх витрата сааме в інтересах сім`ї є п.1.2 та п.2.1 договору позики від 22 липня 2008 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 серпня 2008 року, Витяг з державного реєстру правочинів від 26 липня 2008 року.

При вирішенні спору в частинні стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 22 липня 2008 року, в якому вона не є стороною договору, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутня згода ОСОБА_2, як одного з подружжя, на укладання договору позики, а тому обов'язку по поверненню коштів за договором позики у неї не виникає, що узгоджується з правовою позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс12 від 20 лютого 2013 року.

З урахуванням викладеного колегія судів вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем ОСОБА_2.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду в частинні стягнення коштів та судових витрат з ОСОБА_2 не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено в цій частині з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 300336,43 грн. та судових витрат, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог відповідно до ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 06 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 300336,43 грн. скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 3303,70 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «26» липня 2018 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЮ.М. Кулішенко
А.С. Сержанюк