Справа № 463/576/17 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/5903/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6, представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи: Винниківська державна нотаріальна контора, Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року позивачі за первісним позовом ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 звернулися із позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_9 співвласник 66/800 частки, ОСОБА_5 - 120/800 частки, ОСОБА_7 - 55/800.

Загальна частка позивачів становить 738/800 часток спірного будинку.

Відповідачці ОСОБА_2 належить 62/800 часток спірного будинку.

Будинок складається з семи житлових кімнат та чотирьох кухонь. Загальна площа будинку становить 366,7 кв.м., житлова 135,5 кв.м.

Частка ОСОБА_2 у будинку є незначною, спільне володіння і користування майном є неможливим через неприязні відносини з відповідачем, припинення частки не завдасть істотної шкоди, оскільки у власності відповідача наявна трьохкімнатна квартира по АДРЕСА_2.

З урахуванням зазначених обставин позивачі за первісним позовом на підставі ст.ст.12, 355, 365, 370, 372 ЦК України просили:

припинити право власності ОСОБА_2 на 62/800 частки у будинку АДРЕСА_1, який складається з семи житлових кімнат та чотирьох кухонь;

визнати за ОСОБА_9 право власності на 62/800 частки у будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.3-7).

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи: Винниківська державна нотаріальна контора, Личаківська районна державна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 18 травня 2013 року ОСОБА_9 120/800 часток у спірному будинку подарувала своєму синові ОСОБА_5 з порушенням ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» без згоди органу опіки та піклування та дозволу Личаківської районної державної адміністрації Львівської міської ради.

З урахуванням зазначених обставин позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просила:

визнати недійсним договір дарування від 18 травня 2013 року згідно якого ОСОБА_9 120/800 частин будинку по АДРЕСА_1 подарувала ОСОБА_5 (т.1 а.с.82-83).

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року позов ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 62/800 частки у будинку АДРЕСА_1, щляхом виплати компенсації за частку в розмірі 122 746 гривень, що поміщені позивачами на депозитний рахунок суду (№0757, Територіальне управління державної судової адміністрації України у Львівській області), згідно квитанції №0.0.696969342.1 від 30 січня 2017 року.

Визнано за ОСОБА_9 право власності на 62/800 частки у будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 судовий збір в сумі 1227,47 гривень.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що позбавлення її власності на частку у будинку по АДРЕСА_1, де зареєстрована її малолітня дитина ОСОБА_11 завдасть її істотної шкоди, оскільки іншого житла у власності у неї немає.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2, вибула із її власності у травні 2017 року із-за певних об»єктивних сімейних обставин і належить іншій особі.

При вчиненні ОСОБА_9 18 травня 2013 року правочину по відчуженню належної їй частки у будинку ОСОБА_5 не дотримані положення Законів України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та про «Про охорону дитинства» і такий правочин є нікчемним.

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року скасуванню частково на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що частка ОСОБА_2 у спільному майні є незначною, і не може бути виділеною в натурі, спільне володіння і користування будинком неможливе через неприязні стосунки сторін, припинення частки не завдасть шкоди ОСОБА_2

Крім того, ОСОБА_2 на час звернення з позовом мала у власності житло, і відчужила його у травні 2017 року чим штучно погіршивши свої житлові права.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна із наступних підстав.

Відповідно до положень статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням сулу на підставі позову інших співвласників якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласникам та членам його сім'ї.

Судом та матеріалами справи встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_9 - 66/800 частин; ОСОБА_5 - 120/800 частин; ОСОБА_7 - 552/800 частин; ОСОБА_2 - 62/800 частин.

Будинок складається із семи житлових кімнат та чотирьох кухонь. Сторони користуються займаними приміщеннями, які є фактично відокремленими.

Між позивачами за первісним позовом ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 тривалий час існують непорозуміння з приводу порядку користування спільним майном.

Згідно висновку №0413 будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №2/ 463/643/13, складеного 30 серпня 2013 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_12, третя особа: ОСОБА_7 можливо виділити в натурі ОСОБА_2 62/800 частки з житлового будинку АДРЕСА_1, що відповідає 32,1 кв.м. від загальної площі будинку, при тому ідеальні частки інших співвласників (у даному випадку ОСОБА_9) зміняться незначно.

Можливий виділ ОСОБА_2 приміщень, розташованих у мезоніні та підвальному приміщенні літ.ІХ, якими фактично вона користується. Ідеальні частки при цьому збільшаться (незначно) (т.1. а.с150-160).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що частка відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 є не значеною і не може бути виділеною в натурі суперечить матеріалам справи і є необґрунтованим, як і те, що спільне володіння та користування майном сторін є неможливим.

Також не знайшов свого підтвердження висновок суду першої інстанції про те, що припинення права власності на 62/800 частки у будинку АДРЕСА_1, шляхом виплати компенсації за частку в розмірі 122 746 гривень не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 та членам її сім»ї.

Згідно висновку Західного експертно-консалтиногового центру від 2016 року який надала ОСОБА_9, ринкова вартість будинку АДРЕСА_1 становить 1 508 773 гривень, а тому вартість 62/800 частки ОСОБА_2 становить 122 746 гривень.

Згідно рецензії на Звіт про оцінку активів - нерухомого майна: житлового будинку загальною площею 366,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (рецензія на висновок Західного експертно-консалтиногового центру від 2016 року, який надала ОСОБА_9), Звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний.

Згідно висновку ТзОВ «Гал-Світ» від 2018 року наданого відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, вартість будинку АДРЕСА_1 становить 5 295 000 гривень, а вартість 62/800 частки становить 410 360 гривень.

Отже, сплата позивачами за первісним позовом ОСОБА_2 122 746 гривень компенсації за її 62/800 частки у спірному будинку, очевидно не є ринковою на даний час і за вказані кошти остання не зможе придбати для себе та сім»ї 32 кв.м. житла у м. Львові.

Також, як встановлено в суді апеляційної інстанції, на даний час у спірному будинку проживають малолітні діти ОСОБА_2 - ОСОБА_11, 2009 року народження та ОСОБА_13, 2013 року народження.

Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» (від 20 листопада 1989р.) із змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995р.

Як зазначено у ст.7 «Конвенції» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ст.16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч.3 ст.27 Конвенції).

Як зазначено у ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти-члени сім»ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Орган опіки та піклування зобов»язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Як зазначено у ч.1 ст.15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

У даному випадку, припинення права на частку у спірному будинку ОСОБА_2 веде до втрати єдиного житла малолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_13 і робить останніх бездомними дітьми.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що припинення права власності ОСОБА_2 на 62/800 частки у будинку АДРЕСА_1, шляхом виплати її компенсації за частку в розмірі 122 746 гривень не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 та членам її сім»ї є необґрунтованим.

Та обставина, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 31 травня 2017 року відчужила належну їй на праві власності квартиру по АДРЕСА_2, не свідчить про штучне погіршення нею своїх житлових прав.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, вона ніколи не проживала у даній квартирі. Квартира у травні 2017 року була відчужена нею на користь ОСОБА_15 на підставі задавнених боргових зобов»язань.

Отже реалізуючи свої права власника ОСОБА_2 не порушила вимог діючого законодавства України.

Тому, в суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення первісного позову.

В цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що для відчуження ідеальної частки, яка належала відповідачу ОСОБА_9 та не була виділена в натурі, своєму сину ОСОБА_5, дозволу органів опіки і піклування не потрібно, оскільки у відповідності до положень ч.1 ст.316, ч.1 ст.317 ЦК України власник розпоряджається своїм майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а обмеження, які визначені ст.ст. 17, 18 Законом України «Про охорону дитинства» до цих правовідносин не можуть застосовуватися, підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 відсутні.

В цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У зв»язку із частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2 підлягає скасуванню й рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат між сторонами, а саме: стягненняз ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 1227 гривень 47 коп. судових витрат.

Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі ст.374 ЦПК України скасовує рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення по суті спору.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності та розподілу судових витрат - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 по 449 гривень судових витрат.,

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст складено 25 липня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.