Справа № 324/1787/17
Провадження № 2/324/135/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.,

при секретарі Савченко Н.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

свідка ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пологи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину. На обґрунтування заявлених позовних вимог вона зазначила, що вона з відповідачем по справі 07.06.2013 року зареєстрували шлюб, від якого мають малолітню дитину доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя з відповідачем не склалося і рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16.12.2016 року шлюб між ними було розірвано. Відповідач періодично надає матеріальну допомогу на утримання дитини у вигляді продуктів харчування та одягу, але така допомога має нерегулярний характер. У звязку з цим позивач зверталася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів. У той же час, дитина є інвалідом з дитинства і інвалідність їй встановлена до 19.10.2031 року. У звязку з захворюванням дитина потребує додаткових витрат на лікування. При цьому, усі необхідні ліки позивач купує за власний рахунок і на більшість із них вона не зберегла фіскальні чеки. У той же час, 21.07.2017 року за рекомендацією дитячого лікаря невролога ОСОБА_5 вона придбала медичний препарат «Цереброкурин» (розчин для 10 інєкцій), вартість якого складає 7 727 грн. 10 коп. Вказаний препарат колола уколами дитині у серпні 2017 року кваліфікований медичний працівник Пологівської ЦРЛ. Крім того, нею купувалися інші ліки на суму 426,89 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 4 076 грн. 95 коп. як додаткові витрати на дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, повязані з її лікуванням.

Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити. Окрім того, позивач зазначила, що вказаний у фіскальному чеку препарат «Креон» - це ліки, які вона купувала для себе і вона помилково включила вартість цього препарату до суми, половину від якої вона просить стягнути з відповідача. Що стосується препарату «Нообут», то він є аналогом прописаного її доньці препарату «Фенибут» і тому вона купувала його, бо у аптеках препарат «Фенибут» був відсутній. Вона вважає необґрунтованими заперечення відповідача, оскільки перший курс лікування препаратом «Цереброкурин» їх донька за рекомендацією лікаря ОСОБА_5 пройшла ще у той період, коли вони з відповідачем проживали разом, і тоді відповідач не мав заперечень проти цього препарату. Посилання відповідача на відсутність позитивної динаміки після лікування вказаним препаратом позивач також вважає необґрунтованим, оскільки він разом із донькою не проживає і не має медичної освіти, щоб достовірно оцінити наявність або відсутність позитивних результатів від лікування. Крім лікування медичними препаратами вона з донькою відвідують заняття з психологом. Препарат вона купувала за рецептом лікаря і дитині вводила інєкції кваліфікована медична сестра.

Відповідач, який у дане судове засідання не зявився, але надав заяву про продовження судового розгляду справи за його відсутності, під час розгляду справи проти позову заперечував. Зокрема, він зазначив, що він повністю не згоден із методами лікування, які позивач застосовує до їх доньки. Він вважає, що медикаментозне лікування, у тому числі й лікування препаратом «Цереброкурин», не приносить позитивних результатів і шкодить здоровю дитини. З посиланням на висновки, вказані у виписному епікризі після лікування у санаторії у 2016 році, він наполягав, що дитині необхідна увага, з нею потрібно спілкуватися, а також їй необхідні заняття з дельфінами та кіньми, а про лікування медикаментами у вказаному виписному епікризі взагалі не вказано. Позивач веде аморальний спосіб життя, не хоче займатися з донькою і тому дає їй ліки, які дитині зовсім не потрібні. Окрім того, він має сумнів щодо того, що дитині взагалі робили інєкції вказаного препарату, бо позивач щоразу вказує різні прізвища медичної сестри, яка ці інєкції робила. Окрім того, він наполягає на незаконності придбання вказаного препарату, оскільки позивач не надала рецепта на його придбання і у чеку вказано саме прізвище позивача, а не їх дитини. Тому він просив відмовити у задоволенні позову.

На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, заперечення проти позову відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом у судовому засіданні з копії свідоцтва про народження серії І-ЖС №241611 від 29.10.2013 року встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а позивач його матірю.

Із копії свідоцтва про шлюб серії І-ЖС № 123891 від 07.06.2013 року судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16.12.2016 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

Як вбачається із копії довідки виконавчого комітету Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 15.11.2017 року № 11574, позивачка фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, і має на своєму утриманні сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та доньок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як вбачається із ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Згідно із ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Із копії посвідчення серії ААГ №119188 від 13.11.2017 року, копій документів з медичної карти ОСОБА_4, копії індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда № 27, копії епікризу Запорізького обласного дошкільного психоневрологічного центру та копії рекомендацій щодо реабілітаційних заходів дитини-інваліда Запорізького обласного дошкільного психоневрологічного центру судом встановлено, що ОСОБА_4 дійсно є інвалідом з дитинства і потребує лікування.

Як встановлено із копії консультативного висновку кандидата медичних наук ОСОБА_5 від 21.06.2017 року, засвідченого печаткою Навчально-наукового медичного центру «Університетська клініка» Запорізького державного медичного університету, ОСОБА_4 було рекомендовано такі препарати: «Фенибут», «Магне В6» та «Цереброкурин». Аналогічні препарати було рекомендовано кандидатом медичних наук ОСОБА_5 17.09.2016 року, про що свідчить копія долученої до матеріалів справи рекомендації «Оздоровчого центру Москвітіна».

Як вбачається із копії товарного чека № 0020 від 21.07.2017 року та копії фіскального чека від 21.07.2017 року ОСОБА_1 придбала препарат «Цереброкурин» вартістю 7727,10 грн.

При цьому, допитана під час розгляду справи свідок ОСОБА_2, яка працює медичною сестрою педіатричного відділення КУ «Пологівська ЦРЛ» пояснила, що саме вона на прохання позивача у 2016 році, наприкінці липня на початку серпня 2017 року та у травні 2018 року робила ОСОБА_4 інєкції препарату «Цереброкурин» вдома у позивача за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, вона особисто бачила призначення лікаря на лікування дитини даним препаратом.

Окрім того, як вбачається із копії фіскального чека від 11.07.2017 року, було придбано препарат «Магне В6» вартістю 37,04 грн.

Через низьку якість наданих до суду копій інших фіскальних чеків, а також через таку ж низьку якість оригіналів цих чеків, оглянутих у судовому засіданні, суду не вдалося встановити достовірно найменування та дійсну вартість вказаних у них медичних препаратів.

Наведене свідчить про те, що матеріалами справи достовірно підтверджено лише, що позивач дійсно понесла додаткові витрати на лікування доньки ОСОБА_4 у загальній сумі 7764,14 грн., а не у сумі 8153,99 грн., як вона вказує у своїй позовній заяві.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на його незгоду з призначеним його доньці лікуванням і відсутність необхідності у лікуванні дитини медикаментами, як вказано у епікризі Запорізького обласного дошкільного психоневрологічного центру, оскільки це є субєктивною позицією відповідача, який не має медичної освіти, і спростовується копією консультативного висновку кандидата медичних наук ОСОБА_5 від 21.06.2017 року, засвідченого печаткою Навчально-наукового медичного центру «Університетська клініка» Запорізького державного медичного університету.

Окрім того, суд не бере до уваги посилання відповідача на аморальний, на його думку, спосіб життя позивача та надані на підтвердження цих обставин докази, оскільки вказані обставини свідчать лише про негативні взаємовідносини сторін у справі, що не є предметом доказування у даній справі.

Також суд не враховує посилання відповідача на те, що він купує дитині одяг і продукти, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. У даному випадку такий спосіб участі батька у вихованні дитини було визначено сторонами, що ними і не заперечується. Однак, дитина все-таки живе саме з матірю, перебуває на її утриманні і саме позивач купувала дитині необхідні ліки, вартість яких є предметом спору у даному випадку.

При цьому, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконності придбання позивачем препарату «Цереброкурин» у аптеці, а факт введення дитині інєкцій саме цього препарату підтверджено зазначеними вище дослідженими судом доказами. При цьому, надані відповідачем копії листів лікувальних закладів жодним чином не спростовують факту призначення ОСОБА_4 препарату «Цереброкурин», а також факту його придбання позивачем та використання безпосередньо для лікування дитини.

Також судом із пояснень сторін встановлено, що відповідач працює приватним підприємцем, отримує дохід, а тому суд приходить до висновку, що за віком і станом здоровя він може брати участь у додаткових витратах на утримання дитини, повязаних із її лікуванням.

У звязку з цим суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, які повязані з її лікуванням, у розмірі 1/2 частини від загальної суми підтверджених у ході розгляду справи витрат, тобто у сумі 3882 грн. 07 коп.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір у даній справі має бути стягнуто з відповідача у дохід держави пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, тобто у розмірі 671 грн. 11 коп. (704,80 грн. * 3882,07 грн. / 4076,95 грн.).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 19, 76-83, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, пров.ВодопровіднийАДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, додаткові витрати на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, які повязані з її лікуванням, у розмірі 3882 (три тисячі вісімсот вісімдесят дві) грн. 07 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, пров.ВодопровіднийАДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір на користь держави пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог у розмірі 671 (шістсот сімдесят одна) грн. 11 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Пологівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 06 липня 2018 року.

Суддя: