ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 640/2291/18

провадження № 22-ц/818/598/18

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Комунальне підприємство "Харківводоканал"

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Харківводоканал" про визнання та списання суми безнадійної заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2018 року,постановлене під головуванням судді Ніколаєнко І.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 16 липня 2018 року), -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства "Харківводоканал" про визнання та списання суми безнадійної заборгованості в розмірі 1 387,92 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2018 року у задоволенні відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Позивач вказує, щозвернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, що не заборонено законом. Вважає, що відповідач повинен списати з балансу безнадійну дебіторську заборгованість.

Представник Комунального підприємства "Харківводоканал" надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2018 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання КП «Харківводоканал» щодо списання заборгованості за оплату питної води не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з водопостачання та водовідведення за адресою м. Харків, вул. 23-го Серпня б. 77, кв. 68.

З розрахунку за послуги водопостачання та водовідведення за вищевказаною адресою вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість за надані відповідачем послуги у розмірі 1387,92 грн. (а.с.18).

Як на підставу позовних вимог про визнання та списання суми безнадійної заборгованості позивач посилався на те, що 31.08.2017 року він звернувся до УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР з заявою про продовження виплати субсидії з травня 2017 року. Проте йому було повідомлено про неможливість призначення субсидії у зв'язку з тим, що в нього наявна заборгованість. Вважає, що борг в сумі 1378,92 грн. підлягає списанню, оскільки з червня 2011 року по квітень 2017 року він отримував субсидію по сплаті житлово-комунальних послуг і регулярно оплачував обов'язковий платіж, який був вказаний у повідомленні про призначення субсидії. Заборгованість могла виникнути лише до червня 2011 року, тобто поза строком позовної давності. Відповідно до положень Податкового кодексу України, заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності вважається безнадійною заборгованістю. Згідно вимогами "Положення (стандарту) бухгалтерського обліку "Дебіторська заборгованість" безнадійна дебіторська заборгованість є поточною дебіторською заборгованістю, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником, або за якою минув строк позовної давності, та вона підлягає списанню з балансу з відображенням у складі інших операційних витрат. 30 січня 2018 року позивач звертався листом до Комунального підприємства "Харківводоканал" про визнання та списання суми безнадійної заборгованості, проте йому повідомлено, що не має підстав для списання вказаної суми. Вважає, що наявні усі підстави для задоволення його позову.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальними послугами визначається результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" послуги з централізованого водопостачання та водовідведення віднесено до комунальних.

Приписами п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону та пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 встановлено, що споживач, серед іншого, зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що листом КП "Харківводоканал" № Я-372/118.01.02-05 від 30.01.2018 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що підприємство не вбачає правових підстав у здійсненні як перерахунку, так і в списанні заборгованості за надані послуги (а.с.4-5).

Відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» списання заборгованості за надані послуги є питанням внутрішнього бухгалтерського обліку підприємства і є правом, а не обов'язком юридичної особи.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року при розгляді справи № 6-6ц13. Зазначено, що законодавство не передбачає звільнення споживача від сплати коштів за отримані послуги. Списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством також не передбачено.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, і висновок суду в цій частині відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з мотивами відмови у задоволенні позову, на які посилався суд першої інстанції.

Так відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином у разі порушення цивільного права відповідно до ст. ст. 4, 13, 43 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового є обов'язком суду. Аналогічні роз'яснення містить п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Крім того у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 року визначено критерії, за якими національні суди можуть обмежити право на суд для особи, а зокрема зазначено про те, що "такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

Приймаючи до уваги викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 липня 2018 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Харківводоканал" про визнання та списання суми безнадійної заборгованості.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук