1Справа № 335/1731/18 2/335/1056/2018
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 червня 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Шалагінової А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (письмове провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади,
20.02.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади.
Разом із тим, старший слідчий слідчого відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 на порушення вимог КПК України та ухвали слідчого судді вніс до ЄРДР відомості тільки за ч. 1 ст. 366 КК України. Крім того, копія ухвали слідчого судді була отримана прокуратурою 18.01.2016, а слідчим відомості до ЄРДР були внесені лише 25.01.2016. Тільки після подання адвокатом позивача клопотання 05.07.2016 слідчим були внесені відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 365 КК України.
25.01.2016 слідчим було складено план розслідування із граничним терміном виконання заходів до 01.07.2016, однак вказаних в плані дій не виконав та 29.02.2016 закрив кримінальне провадження.
01.02.2016 слідчий допитав позивача в якості потерпілого, але памятку про права та обовязки потерпілого вручив тільки 05.02.2016.
29.02.2016 слідчим безпідставно було закрито кримінальне провадження. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2016 постанову про закриття кримінального провадження скасовано.
29.04.2016 позивач подав клопотання про проведення слідчих дій, яке в порушення ст. 220 КПК України не було розглянуто слідчим, що змусило позивача знов звертатись із аналогічними клопотаннями. Тільки 02.06.2016 слідчий розглянув клопотання та провів слідчі дії.
Також слідчим було задоволено клопотання позивача про вилучення оригіналу запиту ОСОБА_2, але слідчі дії проведені не були, і 31.05.2017 слідчим Тибієм В.В. було закрито кримінальне провадження. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2017 постанову про закриття кримінального провадження було скасовано.
Позивач вказує, що незаконними рішеннями посадових осіб прокуратури області про закриття кримінального провадження, тривалого та неефективного проведення досудового розслідування йому завдана моральна шкода, яка виразилась в необхідності протягом тривалого часу звертатися до суду та прокуратури з метою захисту його прав як потерпілого, був порушений звичний лад життя, погіршились взаємовідносини із родичами, принижена його честь, гідність та ділова репутація, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду оцінює у 50 000 грн., яку просить стягнути з відповідача на його користь (а.с. 28).
Ухвалою судді від 26 лютого 2018 р. позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь).
Ухвалою суду від 12 квітня 2018 р. залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про виклик в судове засідання для розгляду даної цивільної справи.
19 квітня 2018 р. надійшов відзив відповідача ОСОБА_5 Запорізької області в особі представника ОСОБА_6 на позовну заяву, в якому відповідач посилається на безпідставність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки належним відповідачем у даному випадку має бути держава в особі Державної казначейської служби України. З аналізу ст. 19 Конституції України, ст.ст. 7, 26, 40, 303-307 КПК України випливає, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого були постановлені ухвали слідчим суддею за результатами розгляду скарг позивача, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення до цивільно-правової відповідальності. Ухвали слідчого судді не є належними, достовірними та достатніми доказами на підтвердження протиправності або незаконності бездіяльності та рішень слідчих під час досудового розслідування кримінального провадження. Крім того, слідчим у даному кримінальному провадженні вчинялись необхідні слідчі дії, у т.ч. й ті, що були зазначені в ухвалах слідчого судді про скасування постанов про закриття кримінального провадження. Позивач не вказав, які саме засади кримінального провадження були порушені слідчим. Просив в задоволенні позову відмовити.
25 квітня 2018 р. надійшла відповідь позивача ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_7 на відзив відповідача, в якому посилався на підстави необґрунтованості відзиву, аналогічні викладеним в позовній заяві.
8 травня 2018 р. до суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_5 Запорізької області в особі представника ОСОБА_6 на відповідь позивача на відзив, в яких посилається на те, що в силу вимог ст.ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України обовязок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, або орган, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Тому до спірних відносин не є можливим застосування статтей 1172, 1176 ЦК України. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження обставин отримання ним моральної шкоди. Просив в позові відмовити.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах позовних вимог, суд встановив наступне.
З матеріалів справи випливає, що ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2015 задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Запорізької області щодо невнесення відомостей до ЄРДР та зобовязано уповноважених осіб ОСОБА_5 Запорізької області внести відомості, викладені в заяві ОСОБА_1 від 11.12.2015 до ЄРДР та розпочати досудове розслідування (а.с. 1920).
Копію даної ухвали було отримано прокуратурою Запорізької області 18.01.2016 (а.с. 21).
01.02.2016 позивача ОСОБА_1 було допитано як потерпілого у кримінальному провадженні.
05.02.2016 позивачеві ОСОБА_1 вручено памятку про права та обовязки потерпілого.
28.04.2016 ОСОБА_1 звернувся до слідчого із клопотанням про надання доказів (а.с. 28).
23.05.2016 ОСОБА_1 звернувся до начальника слідчого відділу прокуратури Запорізької області із заявою про надання інформації, в провадженні якого слідчого перебуває кримінальне провадження, та про результати розгляду клопотання про надання доказів (а.с. 29).
01.06.2016 ОСОБА_1 знов звернувся до начальника слідчого відділу прокуратури Запорізької області про надання вищезазначеної інформації (а.с. 30).
24.06.2016 ОСОБА_1 подав слідчому клопотання про виконання процесуальних дій (а.с. 31).
12.08.2016 ОСОБА_1 подав слідчому клопотання про виконання слідчих дій (а.с. 32).
Листом ст. слідчого слідчого відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 від 16.08.2016 № 17/1-5119-15 ОСОБА_1 повідомлення про задоволення клопотань про проведення слідчих дій (а.с. 33).
Копія ухвали від 19.09.2017 надійшла до прокуратури Запорізької області 28.09.2017 (а.с. 34).
Підставами позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач визначив такі неправомірні дії, вчинені слідчим прокуратури Запорізької області: несвоєчасне внесення відомостей до ЄРДР за заявою позивача за ч. 1 ст. 366 та за ч. 1 ст. 365 КК України відповідно до ухвали слідчого судді від 30.12.2015; двічі незаконне закриття кримінального провадження, за яким заявник є потерпілим; порушення строків, передбачених КПК України при здійсненні слідчих та процесуальних дій. При цьому правовою підставою позову позивач визначив положення ст.ст. 1172, 1176 ЦК України.
Разом із тим, із вищезазначеними доводами позивача суд не погоджується, вважає їх необґрунтованими, виходячи із наступного.
Так, згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У цій справі, позивач звернувся до суду з позовом до прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої прийняттям незаконних рішень і протиправною тривалою бездіяльністю відповідача, пославшись на положення статті 1172 ЦК України.
За положеннями частини першої цієї статті юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.
У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою.
Це один з випадків, коли суб'єктом деліктної відповідальності виступає юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов'язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати.
У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов'язків.
Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за вказаною нормою пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов'язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.
Правовий зв'язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру - постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.
Деліктні зобов'язання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача - юридичну або фізичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди - працівника, який пов'язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обов'язків.
Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов'язково слід ураховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов'язаннях і не набуває якихось особливостей. До таких обставин частина перша вказаної норми відносить виконання трудових (службових) обов'язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов'язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).
Юридична або фізична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цього працівника в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом (частина перша статті 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається законодавством, яке регулює відносини працівника, зокрема трудовим законодавством.
Причинно-наслідковий зв'язок у цьому виді деліктних зобов'язань може мати складний характер, тобто треба доводити не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов'язків.
У позовній заяві позивач припустився взаємовиключних висновків про одночасне застосування до спірних правовідносин положень статей 1172 та 1176 ЦК України, та залишив поза увагою, що зазначені норми матеріального права регулюють різні підстави, умови, порядок відповідальності за завдану моральну шкоду та коло суб'єктів, на яких покладається така відповідальність.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.
Крім того, позивачем не враховано вимоги Закону України «Про прокуратуру», який у даному випадку є спеціальним.
Так, відповідно до ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Держава, відшкодувавши шкоду, завдану прокурором, має право зворотної вимоги до нього в розмірі виплаченого відшкодування в разі встановлення в діях прокурора складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду щодо нього, який набрав законної сили.
Отже, субєктом, з якого належить здійснення стягнення моральної шкоди, є держава, а не прокуратура Запорізької області. Тому, суд вважає слушними посилання відповідача у відзиві на позов, що в даному випадку позовні вимоги повинні були бути заявлені позивачем до держави в особі органу Державної казначейської служби України, що також відповідає розясненням, наданим у пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Єдиним доказом моральних страждань, на які послався позивач у позові, виступає характеристика з місця його роботи ПАТ «Запоріжстрансформатор» від 20.04.2018, за якою з грудня 2015 р. ОСОБА_1 часто відпрошувався з роботи у звязку з необхідністю участі в судових розглядах, внаслідок чого йому було необхідно змінювати робочий графік, шукати йому заміну. Також декілька разів ОСОБА_1 брав відпустки без збереження заробітної плати.
Разом із тим, дана довідка не містить даних, що внаслідок участі в судових засіданнях зазнала шкоди ділова репутація позивача, адже відповідно до наданої характеристики, позивач характеризується за місцем роботи виключно з позитивного боку.
Будь-які інші докази наявності моральної шкоди, зокрема ті, що підтверджують зміну звичного укладу його життя, конфлікти із оточуючими людьми тощо, позивачем не надані. Клопотань про виклик свідків позивач не подавав.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати на користь позивача, в т.ч. й на професійну правничу допомогу, стягненню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 133, 137, 141, 263-265, 274279 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади відмовити повністю.
Вступна та резолютивна частини рішення постановлені 25 червня 2018 р.
Повне судове рішення складене 2 липня 2018 р.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Шалагінова