П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 335/3199/16-ц

Провадження № 14-490цс18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Лященко Н. П.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року у складі судді Соболєвої І. П. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року у складі колегії суддів Онищенка Е. А., Кухаря С. В., Крилової О. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Концерну «Міські теплові мережі», Запорізької міської ради про визнання діяльності Концерну «Міські теплові мережі» та його філії у Жовтневому районі м. Запоріжжя такою, що суперечить законодавству України, їхніх установчих правочинів та атрибутики недійсними, визнання недійсним та скасування рішення Запорізької міської ради № 17 від 11 січня 2002 року,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Концерну «Міські теплові мережі» (далі - Концерн «МТМ»), Запорізької міської ради, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати недійсним та скасувати рішення Запорізької міської ради від 11 січня 2002 року № 17 «Про створення комунальних підприємств теплових мереж» у семи адміністративних районах м. Запоріжжя з подальшим об'єднанням їх у Концерн «МТМ» (далі - рішення № 17); визнати діяльність Концерну «МТМ» та його філії у Жовтневому районі м. Запоріжжя такою, що суперечить законодавству України, визнати недійсними установчі правочини та атрибутику цих підприємств.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що цим рішенням були створені комунальні підприємства теплових мереж у всіх районах м. Запоріжжя, зокрема Комунальне підприємство «Теплові мережі Жовтневого району». Після реєстрації вказаних комунальних підприємств було вирішено питання про їх об'єднання у Концерн «МТМ». Позивач зауважив, що депутати Запорізької міської ради порушили порядок створення та реєстрації філії Концерну «МТМ», як юридичної особи, процедуру заснування підприємства, затвердження його статуту, визначення мети його діяльності. Просив суд визнати діяльність Концерну «МТМ» та його філії у Жовтневому районі м. Запоріжжя такою, що суперечить законодавству України, їхніх установчих правочинів та атрибутики недійсними, скасувати рішення № 17.

Представник Запорізької міської ради звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про скасування рішення № 17, оскільки такі вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року, закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Запорізької міської ради про визнання недійсним та скасування рішення № 17. Роз'яснено ОСОБА_3, що розгляд вказаних вимог віднесено до адміністративної юрисдикції.

Рішення судів мотивовано тим, що спір у частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення № 17 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки Запорізька міська рада є органом місцевого самоврядування та суб'єктом владних повноважень. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам. Ураховуючи недопустимість об'єднання в одне провадження вимог, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства (позивач в уточненій позовній заяві поєднав вимоги цивільного та адміністративного судочинства), суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, закрив провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення № 17.

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не заявляв позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення № 17. Суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, у назву предмета спору дописав вказану вимогу та помилково закрив провадження у справі. Крім цього, суди посилаються на положення статті 116 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якою передбачено, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Однак, ні в редакціях, чинних на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, ні в чинній редакції ЦПК України немає статті 116 з таким змістом.

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі. Ухвалою цього ж суду від3 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

У жовтні 2018 року Концерн «МТМ» надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін. Відзив мотивовано безпідставністю наведених у касаційній скарзі доводів.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п'ятій або шостій статті 403 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 15 серпня 2018 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Ухвалою ВеликоїПалати Верховного Суду від 1 жовтня 2018 року зазначену справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження, встановлених частиною шостою статті 403 ЦПК України, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України у чинній редакції визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена в частині першій статті 19 ЦПК України у чинній редакції .

Відповідно до частини другої статті 4, пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 КАС України у чинній редакції .

При цьому стаття 2 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Порівняльний аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакціях, чинних на час розгляду справи в суді першої інстанції) у сукупності дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Як убачається з матеріалів справи, уточнена позовна заява містить одну з вимог про визнання недійсним та скасування рішення № 17 (том 1, а.с. 169).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на час вчинення судом першої інстанції відповідних процесуальних дій) обґрунтовано закрив провадження у справі, оскільки вимога щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень відноситься до компетенції судів адміністративної юрисдикції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 402-404, 409, 410, 416ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. П. Лященко
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук Л. І. Рогач
Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
В. І. Данішевська О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко О. С. Ткачук
В. С. Князєв В. Ю. Уркевич
О. Г. Яновська