Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2018 року смт.Криве Озеро

Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Репушевської О.В.,

при секретарі судового засідання Штуфра А.В.

представника відповідача ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Криве Озеро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №479/58/18 за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 21 728.51 грн.. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14 квітня 2010 року ОСОБА_2, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг підписавши Анкету-заяву отримала кредитну картку "Універсальна картка". 23 травня 2014 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку "Універсальна Gold 55 днів", відповідно до якої отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З 21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" змінила свою назву на Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (скорочена назва АТ КБ "ПРИВАТБАНК").

Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позовній заяві просив справу слухати у відсутності їх представника, позовні вимоги просили задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно матеріалів справи 14 квітня 2010 року, ОСОБА_2 ставши клієнтом ПАТ КБ "Приватбанк" ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", згідно якої отримала кредитну картку "Універсальна картка".

23 травня 2014 року ОСОБА_2 було переоформлено кредитну карту "Універсальна Gold 55 днів" відповідно до тарифів якої отримала кредит у розмірі 500.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки Позивач стверджує, що відповідач порушила умови договору та не проводить в установлений термін оплату. Станом на 31 грудня 2017 року загальна заборгованість відповідача перед банком становить 21 728.51 грн. з яких :

1 198.36 грн. - заборгованість за кредитом;

16 119. 27 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

2 900.00 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

500,00 грн. - штраф ( фіксована частина);

1 010,88 грн. - штраф ( процентна складова).

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, яка підписана сторонами; розрахунок заборгованості за кредитним договором.

У позові позивач зазначає, що на підставі анкети-заяви від 14 квітня 2010 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка підписана сторонами, й умов та правил надання банківських послуг, які погоджені з відповідачем, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем укладено кредитний договір на суму 500.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Представник відповідача, протягом розгляду справи в суді, заперечував факт укладення з позивачем кредитного договору на вказаних в позові умовах та сумі.

В суді представник відповідача просить врахувати, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві; також позивач надав суду копію витягу із Умов та правил надання банківських послуг, які викладені не державною мовою та не містять підпису відповідача.

За загальним правилом, визначеним у положеннях ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона, відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, за змістом ст.13 ЦПК України, право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві.

Упродовж всього судового розгляду справи позивач та його представник своїх вимог не змінювали, наполягали на їх задоволенні.

Положеннями ч.3 ст.12, ст.ст.76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Отже, зміст положень ЦПК України і ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі").

При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення об'єкт захисту буде відсутній.

Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року та ст.1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року суд зобов'язав позивача надати оригінал кредитної справи, а також документальні підтвердження отримання платіжних карток. Позивач вимоги суду не виконав, не надано оригінал кредитної справи.

За змістом ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитонадавач зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно правових позицій Верховного суду України, викладених у справах №6-240цс14, №6-16цс15, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору умови, які не містять підпису позичальника.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі відповідачу платіжної картки 627397, не надано належних доказів укладення та виконання договору між сторонами, зарахування коштів на платіжну картку позичальника, видачу коштів готівкою, у зв'язку із чим перевірити розмір нарахованих відповідачу суми боргу, процентів та штрафних санкцій не є можливим.

Згідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів укладення та виконання договору між сторонами, на який посилається позивач у своїй позовній заяві, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 21 728.51грн. слід відмовити у зв'язку із їх безпідставністю та необґрунтованістю .

Керуючись ст. ст.4,7,12,13,43,258-259, 263-265,268,354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

В задоволені позову Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Кривоозерський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: https://court.gov.ua/sud1415/, E-mail:

Суддя :