Справа № 761/6811/16-ц Головуючий 1 інстанція - Макаренко І.О.
Провадження № 22-ц/824/130/18 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Києвавід 23 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, про встановлення факту спільного проживання, ведення спільного господарства, визнання майна спільною сумісною власністю та виділення частки у спільно нажитому майні, -

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що із 1996 року по лютий 2004 вона разом з ОСОБА_6 та своїм сином від попереднього шлюбу ОСОБА_7 1994 року народження проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1, яку ОСОБА_6 отримав у особисту власність від ФК «Київське Динамо», та в цей же період вели спільне господарство.

Зазначала, що під час спільного проживання з відповідачем вони придбали квартиру АДРЕСА_2 та машиномісця №.№ 31, 32 у будинку по АДРЕСА_2 згідно договору про пайову участь у будівництві № 38, укладеного 06 листопада 2002 року між ОСОБА_6 і ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія». 07 листопада 2002 року ОСОБА_6 в повному обсязі сплатив встановлений договором про пайову участь у будівництві внесок у розмірі 335815,20 грн. Водночас 7/10 частин цього внеску складали її особисті кошти, оскільки на той час у ОСОБА_6 не було достатньо коштів на оплату пайового внеску, а тому вона 06 листопада 2002 року за борговою розпискою позичила 45000 доларів США, які повернула в листопаді 2006 року за рахунок коштів від продажу власної квартири АДРЕСА_3. В послідуючому право власності на спірні квартиру та машиномісця було зареєстровано за ОСОБА_6 у 2012 році.

Вказувала, що із відповідачкою ОСОБА_4 ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі із 2004 року по квітень 2006 року, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_5.

- 2 -

Шлюб між нею та ОСОБА_6 був зареєстрований 05 грудня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 3/10 частини квартири АДРЕСА_2 та 3/10 частини машиномісць №.№ 31, 32 у будинку по АДРЕСА_2. Заповіту померлий не залишив. До спадкоємців першої черги за законом належать вона як дружина померлого, його батьки та малолітня донька померлого і відповідачки ОСОБА_5. Батьки померлого - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 відмовились від своєї частки у спадщині на користь своєї онучки - малолітньої ОСОБА_5. Після смерті чоловіка вона звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва на про право на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частину спірних квартири та машиномісць. Однак, відповідачкаОСОБА_4.звернулася до суду з позовом в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 про визнання за її донькою права власності на 3/4 частини спірних квартири та машиномісць, оскільки на її думку вказане майно є особистою власністю померлого ОСОБА_6

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_2 та машиномісця №.№ 31, 32 по АДРЕСА_2 були придбані нею та ОСОБА_6 під час спільного проживання і ведення спільного господарства, а також на те, що вона внесла особистий вклад у придбання цього майна в розмірі 7/10 його вартості, просила встановити факт сумісного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_6 в період із 1996 року по лютий 2004 року, визнати спірні квартиру АДРЕСА_2, машиномісця №.№ 31, 32 у будинку по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6, виділити належну їй частку у спільному майні, визнавши за нею право власності на 7/10 частин вказаного майна.

Рішенням Шевченківського районного суд м.Києва від 23 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що справа розглянута суддею, якому заявлявся обгрунтований відвід з огляду на задоволення нею позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в іншій справі № 761/5308/15-ц, яка суперечить предмету спору в даній справі. Рішення суду 23 лютого 2018 року, як зазначено у протоколі судового засідання, не проголошувалося, що стверджується записом судового засідання і свідчить про фальсифікацію протоколу, бо суддею 23 лютого 2018 року розглядалося ще 6 різних справ. Окрім того, суд прийшов до хибних висновків про недоведеність факту спільного проживання її з ОСОБА_6 із 1996 року по лютий 2004 року. Суд не дав належної оцінки поданим нею доказам, які підтверджують даний факт, зокрема обставинам щодо позики нею 45000 доларів США та вкладання цих коштів у придбання спірного майна, показам свідків, які підтвердили дану обставину. Суд прийшов до невірних висновків про спроможність ОСОБА_6 самостійно сплатити внесок за придбання квартири і паркомісць. Суд взяв до уваги квитанцію про сплату внеску, оригінал якої відсутній, та не врахував, що, внісши кошти, ОСОБА_6 набув лише права на пайову участь в будівництві, а фактично право власності набуте ним на спірне майно в період шлюбу, тобто у 2012 році.

Відповідачка ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5,подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не

- 3 -

спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_10 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва як незаконне.

Представники відповідачки ОСОБА_4 адвокати ОСОБА_11, ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки його недоведеністю, зокрема тим, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_6 і ведення з ним спільного господарства, побуту та бюджету в період з 1996 року по лютий 2004 року, в тому числі недоведеністю факту внесення позивачем особистого майнового вкладу у придбання спірного майна.

При цьому суд виходив із того, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі, слід установити не лише обставини щодо факту їх спільного проживання, а й ті обставини, що спірне майно було придбане цими особами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності майно.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним, до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Такі ж приписи містить ст.22 КпШС України, згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, та ст.24 цього Кодексу згідно якої майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках

- 4 -

не застосовуються.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо.

Частиною другою ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно із ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою.

Тобто, частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Аналогічна правова позиція сформована в цілому ряді постанов Верховного Суду України, а саме: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13; від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13; від 11 березня 2015 року у справі № 6-211цс14, предметом перегляду у яких були спори про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, права на яке виникли до 1 січня 2004 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6

Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2 та два машиномісця №.№ 31, 32 у будинку АДРЕСА_2, які належали померлому на підставі свідоцтв про право власності, виданих 06 червня 2012 року.

ОСОБА_6 заповіту не залишив, а відтак має місце спадкування за законом. Спадкоємцями померлого першої черги за законом є дружина померлого - ОСОБА_3, його малолітня донька - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та його батьки - ОСОБА_8, ОСОБА_9

- 5 -

Дружина померлого ОСОБА_3 та його донька ОСОБА_5 у встановленому законом порядку прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до Другої київської державної нотаріальної контори. Батьки померлого - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у шестимісячний строк відмовились від своєї частки у спадщині на користь доньки померлого - малолітньої ОСОБА_5.

Також судом встановлено, що померлий ОСОБА_6 набув прав на спірне майно наступним чином.

06 листопада 2002 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_6 укладено договір № 38 про пайову участь в будівництві комплексу житлових будинків по АДРЕСА_2, за умовами якого ОСОБА_6 приймає дольову участь в будівництві комплексу житлових будинків по АДРЕСА_2 шляхом внесення коштів, а товариство передає пайовику квартиру та два місця у паркінгу.

07 листопада 2002 року ОСОБА_6 сплатив на рахунок ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» пайовий внесок згідно договору № 38 від 06 листопада 2002 року у повному обсязі в розмірі 335815,20 грн.

Згідно додаткової угоди від 16 серпня 2005 року до договору № 38 про пайову участь у в будівництві між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_6, до п.2.2 договору внесено зміни, відповідно до яких ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» зобов'язується передати пайовику (ОСОБА_6.) в натурі два місця у паркінгу за №.№ 31, 32 та чотирикімнатну квартиру на 4 поверсі за № 20 у комплексі житлових будинків по АДРЕСА_1.

13 вересня 2005 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_6 складено акт про те, що перший передав, а другий прийняв квартиру АДРЕСА_2 Аналогічний акт складено сторонами у той же день щодо прийому-передачі паркомісць № 31 та № 32 у будинку АДРЕСА_2.

Право власності на вкартиру і паркомісця зареєстрованне за ОСОБА_6 16 липня 2012 року.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 мав фінансову можливість сплатити 07 листопада 2002 року пайовий внесок згідно договору № 38 про пайову участь в будівництві від 06 листопада 2002 року, в розмірі 335815 грн. 20 коп. за рахунок власних коштів.

Так, згідно відповіді ФК «Динамо» Київ № 170 від 06 березня 2017 року на запит адвоката ОСОБА_13 судом встановлено, що ОСОБА_6 за запитуваний період 2001-2006 роки працював на посаді футболіста-професіонала у ТОВ «ФК «Динамо» Київ» на підставі Контрактів від 02 липня 1996 року, від 01 липня 2001 року, від 31 грудня 2003 року. За цей період 2001-2006 роки отримав 82732,90 грн. в якості заробітної плати. Окрім цього, відповідно до відомостей наданих Генеральним партнером клубу, компанією «Ньюпорт Менеджмент Лтд.», з метою підвищення мотивації гравця, згадана компанія виплачувала додаткову винагороду, яка в гривневому еквіваленті становила за 2003 рік - 169341,74 грн., за 2004 рік - 260588,15 грн, за 2005 рік 393344,74 грн, за 2006 рік 1156450,00 грн. Тобто за 2003-2006 роки ОСОБА_6 отримав 1979724,63 грн. в якості додаткової винагороди від Генерального партнера клубу, компанії «Ньюпорт Менеджмент Лтд.». У ФК «Динамо» Київ відсутня інформація про отримання додаткових винагород ОСОБА_6 за 2001-2002 роки.

Як вбачається з виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 січня 2001 року по 31 грудня 2012 року по основній карті ОСОБА_6 НОМЕР_1 (т.2 а.с.210-212), усього сума надходжень на карту становила 412149,56 доларів США, зокрема 01 грудня 2006

- 6 -

року на карту було перераховано власних коштів 85626,86 доларів США, окрім того від компанії «Ньюпорт Менеджмент Лтд.» протягом 2006-2007 років надійшло 11 платежів по 23000 доларів США.

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України № 31/26-757б від 14 лютого 2017 року на запит суду 13 липня 2002 року громадянином ОСОБА_6 був поставлений на облік автомобіль MERCEDES-BENZ SL 500, НОМЕР_2, 2002 року виготовлення. 23 лютого 2007 року вказаний транспортний засіб був знятий з обліку для реалізації. Відповідно до Висновку експертного автоварознавчого дослідження № 479/17 від 27 липня 2017 року про оцінку транспортного засобу MERCEDES-BENZ SL 500, НОМЕР_2, 2002 року виготовлення станом на 13 липня 2002 року ринкова вартість зазначеного автомобіля складає 542153,63 грн, або 103 048,85 Євро за курсом НБУ.

За таких обставин з огляду на встановлені судом обставини, а також недоведеність позовних вимог ОСОБА_3, суд вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду щодо недоведеності факту спільного проживання її з ОСОБА_6 із 1996 року по лютий 2004 року та придбання спірного майна за спільні кошти, необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачка мала довести не лише обставини щодо їх спільного проживання з ОСОБА_6, а й те, що спірне майно було придбане ними внаслідок їх спільної праці та зусиль, що не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_3 із 12 грудня 1994 року по 11 січня 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із гр.ОСОБА_14

Згідно ст.44 КпШС України, чинного на той час, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення у органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, у вказаний період позивачка перебувала у шлюбі з іншою особою і мала права і обов'язки, які витікають із цього шлюбу, а не із інших відносин.

Окрім того, позивачка не довела факт, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці її та ОСОБА_6 як сім'ї, тобто не довела наявність спільних або індивідуальних трудових зусиль, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна.

Встановлено, що позивачка не надала суду жодного доказу, що у період із 1996 року по 2004 рік вона працювала за трудовим договором чи займалася підприємницькою діяльністю, отримувала які-небудь доходи і відповідно, що вона вклала ці трудові зусилля чи отримані доходи у придбання спірного майна.

Посилання позивачки на те, що її участь у придбанні спірного майна полягає у тому, що вона позичила кошти у розмірі 45000 доларів і вклала ці кошти у купівлю квартири і паркомісць колегія суддів оцінює критично, оскільки такі доводи суперечать змісту ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», яка регулює спірні правовідносини і яка вказує, що лише майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю. Грошові кошти, отримані у якості позики, не відносяться до доходів, отриманих внаслідок спільної праці у розумінні даної норми.

Колегія суддів вважає вірною критичну оцінку судом першої інстанції як самої розписки про позику ОСОБА_3 коштів, так і відсутності переконливих доказів на підтвердження передачі цих коштів ОСОБА_6 для внесення ним пайового внеску за спірне майно.

У розписці, яка складена 06 листопада 2002 року йдеться про отримання позивачкою 45000 доларів США для внесення майнового вкладу в придбання квартири АДРЕСА_2 та машиномісць №.№ 31, 32 у по АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу на сумнівність даної розписки, оскільки на момент її складанняіснувала тільки будівельна адреса спірного нерухомого майна, вказана у договорі про пайову участь в будівництві, а саме - комплекс житлових будинків по АДРЕСА_2. Ні конкретного номеру будинку, ні тим більше квартири, як і номеру машиномісць із номером будинку, у договорі визначено не було. Таке було визначено сторонами лише у 2005 році шляхом укладення додаткової угоди від 16 серпня 2005 року до договору № 38 про пайову участь у в будівництві, де у п.2.2 договору внесено зміни, відповідно до яких ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» зобов'язується передати пайовику (ОСОБА_6.) в натурі два місця у паркінгу за №.№ 31, 32 та чотирикімнатну квартиру на 4 поверсі за № 20 у комплексі житлових будинків по АДРЕСА_1.

За таких обставин зазначення у розписці, яка складена у 2002 році, відомостей про конкретні номери квартири, машиномісць та будинків, які об'єктивно визначені сторонами договору лише у 2005 році, є сумнівним.

Посилання у скарзі на те, що суд взяв до уваги квитанцію про сплату внеску, оригінал якої відсутній, безпідставні, оскільки дана обставина, а саме внесення коштів ОСОБА_6 на виконання укладеного 06 листопада 2002 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_6 договору № 38 про пайову участь в будівництві комплексу житлових будинків по АДРЕСА_2 визнані обома сторонами.

Доводи скарги про те, що, внісши у 2002 році кошти, ОСОБА_6 набув лише права на пайову участь в будівництві, а фактично право власності набуте ним на спірне майно в період шлюбу з позивачкою, тобто у 2012 році, колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи і законі.

Встановлено, що 07 листопада 2002 року ОСОБА_6 сплатив на рахунок ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» пайовий внесок згідно договору № 38 від 06 листопада 2002 року у повному обсязі в розмірі 335815,20 грн.

13 вересня 2005 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_6 складено акт про те, що перший передав, а другий прийняв квартиру АДРЕСА_2 Аналогічний акт складено сторонами у той же день щодо прийому-передачі паркомісць № 31 та № 32 у будинку АДРЕСА_2.

Отже, майно отримано ОСОБА_6 у 2005 році, а факт реєстрації права власності у 2012 році є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, на що вказує ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Окрім того, як на момент передачі майна ОСОБА_6 у 2005 році, так і на момент реєстрації прав на спірне майно, діяв СК України, згідно ч.1 ст.57 якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним, до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки квартира і паркомісця набуті ОСОБА_6 за його особисті кошти, то згідно закону є його особистою власністю.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про спроможність ОСОБА_6 самостійно сплатити внесок за придбання квартири і паркомісць.

При цьому суд обгрунтовано виходив із встановлених обставин щодо способу життя ОСОБА_6, зокрема ситематичного відпочинку за кордоном, що в тому числі

- 8 -

підтвердила ОСОБА_3, придбання коштовних автомобілів тощо.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Посилання у скарзі на те, що справа розглянута суддею, якому заявлявся обгрунтований відвід з огляду на задоволення нею позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в іншій справі № 761/5308/15-ц, що у свою чергу згідно п.2 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов'язковою підствою для скасування судового рішеня необгрунтовані.

Відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України незгода сторони з рішеннями в інших справах не може бути підставою для відводу.

Твердження позивачки про те, що рішення суду 23 лютого 2018 року не проголошувалося, спростовуються протоколом судового засідання, з якого вбачається, що проголошення вступної і резолютивної частини рішення відбулося 23 лютого 2018 року.

Всупереч ст.249 ЦПК України позивачка не подавала зауважень на протокол, як того вимагає процесуальний закон.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києвавід 23 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: