АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2335/18 Справа № 204/6774/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Тітова І. В. Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 укладений 06 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк»).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

При укладанні договору споживчого кредиту ПАТ«УкрСиббанк», зловживаючи правами кредитора, ввів ОСОБА_2 в оману щодо умов кредитного договору, включаючи істотні умови цього договору, що відповідно до закону є підставою для визнання цього договору недійсним з огляду на наступне.

Відповідно п.1.1 до умов договору ПАТ«УкрСиббанк» зобов'язався надати позичальнику ОСОБА_2, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті з сумі 59000 швейцарських франків та сплатити проценти, комісію в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 248896 грн. 34 коп. за курсом НБУ на день укладання договору.

З договору про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2006 року вбачається, що його умови вводять споживача в оману стосовно таких істотних характеристик як: сума кредитних коштів; склад, кількість та порядок надання кредитних коштів; очікуваний результат від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості. Зокрема, в Договорі не зазначено, який курс застосовувався при розрахунку еквіваленту.

Крім того, відповідач не виконав умови пп.1.2.1 та п.п.1.1, 1.5 договору, оскільки на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1, МФО351005 не було зараховано 59000 швейцарських франків. При цьому, на рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_2 з (вкл.) 05 грудня 2006 року по (вкл.) 31 серпня 2016 року, вхідний залишок 238950 грн. та 4779 грн. комісія за видачу готівкових коштів, що разом становить 243729 грн. - сума, яка не відповідає вимогам договору та не може вважатись виконанням зобов'язання відповідачем. Отже, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів ОСОБА_2 в оману стосовно валюти кредиту та порядку його надання.

Користуючись вищевказаними положеннями договору, проте не вказавши якими саме, відповідач уклав з позивачем додаткову угоду №2 від 25 березня 2015 року, в якій було змінено процентну ставку з 25 березня 2015 року (4% річних) до 25 березня 2021 року (10,99% річних).

Також вищевказаною додатковою угодою встановлено, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення та змінено графік погашення кредиту.

Крім того, звертає увагу, що 27 березня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1, в якій, серед іншого викладено зміни до графіку кредитування та строку сплати процентів. Проте невідомо, за яких обставин додаткову угоду №1 укладено пізніше ніж додаткову угоду №2 і який графік кредитування має виконувати позивач.

Відповідно до п.5.3 договору, банк має право дострокового повернення кредиту при настанні подій, що впливають на здатність або бажання виконання позичальником зобов'язань за договором, зокрема: звільнення з основного місця роботи. Відповідно до пп.1.2.2 договору, позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 05 грудня 2027 року.

Тобто, фактично, для того щоб банк не вимагав дострокового повернення кредиту, ОСОБА_2 зобов'язана протягом строку дії договору, а саме: 21 рік, - не змінювати основне місце роботи, що суперечить нормам діючого законодавства, а також договір про надання споживчого кредиту, всупереч вимогам положення п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не містить детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача з рахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням, погашенням кредиту.

Додаток № 1 графік погашення кредиту до зазначеного кредитного договору та змінений графік погашення кредиту за додатковою угодою №2 від 25 березня 2015 року не містить визначених пунктом 1.3 цього договору даних про суми коштів, що належить сплатити позичальнику (споживачу) у кожному платіжному періоді в погашення основної суми кредиту і процентів за користування кредитом, ні в числовому, ні в процентному виразі, а тому у розумінні закону не є узгодженим графіком платежів позичальника на користь банку.

Крім того, положення договору та додатку №1-графік погашення кредиту містять двозначності щодо сум погашення кредиту з огляду на можливу зміну процентної ставки.

Таким чином, позивачу не було надано інформацію щодо таких істотних умов договору як загальна вартість кредиту та порядок його повернення, а тому просила позов задовольнити.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем та її представником у судовому засіданні не були доведені обставини, які викладені у позовній заяві, натомість представником відповідача викладені обставини були спростовані, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній сказі ОСОБА_2, через свого представника, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем фактично так і не отримано суму в іноземній валюті на відповідний рахунок, а отримав суму в гривневому еквіваленті на зовсім інший рахунок.

Крім того, апелянт посилається на те, що відповідач ввів її в оману стосовно валюти кредиту та порядку його надання.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 06 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонсатупник якого є ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с.9-15).

Відповідно п.1.1 до умов договору ПАТ«УкрСиббанк» зобов'язався надати позичальнику ОСОБА_2, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті з сумі 59000 швейц. франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 248896 грн. 34коп. за курсом НБУ на день укладання договору.

Пунктом 1.5 передбачено, що кредит надається шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1, МФО351005, у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Положеннями пп.пп.1.2.1, 1.2.2 договору встановлено, що надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: 06 грудня 2006 року позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок НОМЕР_3 в АКІБ «УкрСиббанк». Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів спрямованих на погашення кредиту в повному обсязі на вказаний рахунок банку.

Відповідно до пп.1.3.1 договору, за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 7,990% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2 договору.

Згідно із п.п.1.3.2 договору, може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-яких обставин, передбачених ч.1 п.9.2 договору.

Також 06 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0/2 (а.с.37-45).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника, за кредитним договором, між відповідачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки №0/П від 06 грудня 2006 року (а.с.46-47).

06 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» також було укладено договір іпотеки №0/0/З, за яким іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: в житловому будинку літ.А-16 квартира №73 складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - туалет, 4 - ванна, 4,5,6 - житлові, 7-кухня, І - лоджія, площа - загальна 71кв.м, житлова - 39,2кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 (а.с.35-36).

25 березня 2015 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 та до договору поруки №0/П від 06 грудня 2006р., в яких було змінено процентну ставку з 25 березня 2016 року 4% річних до 25 березня 2021 року 10.99% річних (а.с.54-58).

Окрім того, 25 березня 2015 року ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк», відповідач) укладено договір про внесення змін №2 до договору іпотеки №/0/З (а.с.16).

27 березня 2015 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2006 року, в якій було строк сплати процентів встановлено з 01 по 20 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за яким було нараховані банком такі проценти (а.с.48-53).

Вищевказаний кредитний договір, договір іпотеки, договір поруки та додаткові угоди до них підписані сторонами у справі, що свідчить про те, що сторони на момент підписання спірних договорів досягли згоди щодо всіх істотних умов укладених між ними договорів.

Крім того, банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, перерахував кредитні кошти у розмірі 59000 швейцарських франків на поточний рахунок позичальника, у порядку та на умовах, визначених кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідно до виписки по рахунку НОМЕР_1 на який, були зараховані грошові кошти, вбачається, що на цей рахунок 06.12.2006р. була зарахована сума в розмірі 59000CHF (а.с.99).

Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1, МФО351005, у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

З моменту зарахування коштів у розмірі 59000CHF на поточний рахунок клієнта НОМЕР_1 такі кошти є власністю клієнта, і відповідно банк виконав свої зобов'язання.

Позичальник перед укладенням кредитного договору заповнив та підписав заявку на отримання кредиту, в якій описано, за кредитом в якому розмірі та на якій строк звертається позивач, які активи та доходи має і т.д., що свідчить про те, що кредитний договір укладений після звернення позичальника, а, значить, він був ознайомлений з умовами кредитного договору.

Посилання позивача на те, що позичальнику не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту, спростовуються матеріалами справи.

У день укладення кредитного договору позичальника було ознайомлено з додатком №1 до кредитного договору «Графік погашення кредиту», що є невід'ємною частиною договору про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2006 року, що позичальник підтвердив власним підписом.

Саме в цьому графіку надано детальний розпис платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості супутніх послуг на користь третіх осіб, а також комісій. Цим же графіком передбачено і реальну процентну ставку. Крім того, позивачем також підписана додаткова угода №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2006р., в якій було змінено процентну ставку, що також засвідчені підписом позичальника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч.1 та ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгнляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року в п. 14, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст.215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Договори укладені між відповідачем і позивачем у відповідності до вимог закону, підписані сторонами, тому правові підстави для визнання договорів недійсними відсутні.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Договір підписаний позичальником та Банком, в ньому міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Інших позовних вимог, а ніж ті що були заявлені в суді першої інстанції, сторонами не заявлялось.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини та матеріалам справи.

Крім того, судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, а тому порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 374 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, апеляційна скарга - залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова