Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 621/2974/15-ц

провадження № 61-5395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Комсомольська селищна рада Зміївського району Харківської області, комунальне підприємство «Комунальник» Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року у складі судді Нестерцової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Костенко Т. М., Черкасова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комсомольську селищну раду Зміївського району Харківської області, комунальне підприємство «Комунальник» Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області (далі - КП «Комунальник»).

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтував тим, що з вересня 1993 року по 11 серпня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Під час шлюбу за кошти спільного сімейного бюджету подружжя придбало житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 а також земельну ділянку за тією ж адресою.

Право власності на вказане майно було оформлено на ОСОБА_4

Посилаючись на те, що відповідач добровільно не бажає здійснити поділ майна, просив поділити спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за ним право власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 а також на Ѕ частини земельної ділянки, яка знаходиться за тією ж адресою. Вказане майно просив залишити сторонам у спільній частковій власності.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 свої вимоги обґрунтувала тим, що з 1993 року по 2015 рік перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі подружжя має дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу діти проживають з нею.

Під час шлюбу подружжям за сумісні кошти було придбано та побудовано таке майно: у 2012 році - житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 вартістю 73 830 грн, та земельну ділянку площею 0,25 га, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за тією ж адресою, вартістю 72 831 грн; у 2007 році - індивідуальний гараж АДРЕСА_2, вартістю 16 410 грн; у 1998 році - індивідуальний гараж АДРЕСА_3 вартістю 65 058 грн.

Житловий будинок та земельна ділянка зареєстровані на її ім'я, гаражі не введено в експлуатацію, ордери видано на ім'я ОСОБА_3 , однак всі об'єкти знаходяться в користуванні та розпорядженні колишнього чоловіка.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_1 і між ними склалися вкрай неприязні відносини, просила поділити майно наступним чином: залишити за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка знаходиться за тією ж адресою. Виділити їй у приватну власність будівельні матеріали, використані під час побудови гаражів № № НОМЕР_1 а також стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію різниці вартості виділеного майна.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано об'єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, площею 0,25 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 будівельні матеріали, що складають гараж АДРЕСА_2 та будівельні матеріали, що складають гараж АДРЕСА_3

Поділено майно, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали, що складають гараж АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості майна, яке підлягає поділу у розмірі 24 324 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні іншої частини зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04 серпня 2016 року визнано за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, що складають гараж АДРЕСА_3

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що зазначене сторонами майно є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбано у період шлюбу, і тому за кожною із сторін може бути визнано право власності на половину цього майна.

При цьому ОСОБА_3 не надано доказів на спростування неправильно, на його думку, визначеної суми вартості гаражів, а тому суд першої інстанції при визначенні компенсації вартості майна та стягненні на користь ОСОБА_4 різниці вартості майна у сумі 24 324 грн виходив із наданих доказів, а також врахував, що ОСОБА_3 має постійну роботу та заробітну плату, а ОСОБА_4 не працює та виховує неповнолітнього сина.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений ним позов, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що суд не мав права приймати рішення про стягнення з нього компенсації вартості майна, оскільки він на це не погоджувався та не вносив на депозитний рахунок суду відповідну суму. Крім того, звертав увагу, що суд не визначив на момент розгляду справи дійсну вартість спільного майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 03 вересня 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (до шлюбу - ОСОБА_4) було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11 серпня 2015 року. У шлюбі сторони мають двох синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно із договором купівлі-продажу від 08 грудня 2012 року ОСОБА_4 придбала у власність житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1

08 грудня 2012 року ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу, придбала земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з довідкою директора комунального підприємства «Зміївське БТІ» від 12 жовтня 2015 року № 2570 дійсна інвентаризаційна вартість житлового будинку АДРЕСА_1

Згідно з витягом з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель с. Лиман Лиманської сільської ради, складеного відділом Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області 06 жовтня 2015 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01 січня 2015 року складає 72 841,86 грн.

Відповідно до виписки з протоколу засідання профкому Зміївської ТЕС від 13 листопада 1998 року № 74 було постановлено затвердити рішення цехових комітетів про виділення місць під будівництво гаражів, у тому числі ОСОБА_3

Відповідно до листа директора КП «Комунальник» від 20 січня 2016 року № 32 гараж АДРЕСА_1,був переоформлений на ОСОБА_3, також 15 грудня 1998 року на ім'я останнього був виданий ордер на гараж № НОМЕР_2, розташований на АДРЕСА_1 за цією ж адресою.

Відповідно до довідки директора комунального підприємства «Зміївське БТІ» від 29 лютого 2016 року дійсна інвентаризаційна вартість гаража № НОМЕР_2, розташованого на АДРЕСА_1 станом на 21 січня 2016 року складає 65 058 грн, а дійсна інвентаризаційна вартість гаража № НОМЕР_3, розташованого на АДРЕСА_4, станом на 21 січня 2016 року складає 16 410 грн.

Відповідно до корінця ордера від 23 грудня 2008 року № 150-п, виданого на підставі рішення виконкому Комсомольської селищної ради депутатів № 350, гараж № НОМЕР_2, розташований на АДРЕСА_1, земельній ділянці площею 32 кв м., зареєстровано за ОСОБА_3

Відповідно до корінця ордеру № 02043 від 04 червня 2007 року, виданого на підставі рішення виконкому Комсомольської селищної ради депутатів № 226, гараж № НОМЕР_3, розташований на АДРЕСА_4, земельній ділянці площею 5 х 8 м, зареєстровано за ОСОБА_3 Гараж № НОМЕР_3 переоформлено на підставі заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Згідно з повідомленням Комсомольського селищного голови земельні ділянки в районі АДРЕСА_5 ім'я ОСОБА_3 радою не виділялися.

Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до вимог статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про поділ житлового будинку № 4 по вул. К. Маркса у с. Лиман Зміївського району Харківської області та земельної ділянки, яка розташована за цією ж адресою, між сторонами в рівних частинах.

Також суд правильно визнав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на будівельні матеріали, які були використані для будівництва гаражів, оскільки ОСОБА_3 не набув права власності на них.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Між сторонами не досягнуто згоди щодо вартості майна, що підлягає поділу.

ОСОБА_4, звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, надала докази на підтвердження заявлених нею позовних вимог щодо суми вартості спірних гаражів, при цьому ОСОБА_3, який не погоджувався із зазначеною сумою та як наслідок стягненням з нього компенсації різниці вартості майна, відповідно до вимог статті 60 ЦПК України, вказані докази не спростував.

Виходячи з викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про поділ майна між подружжям у рівних частинах. При цьому, ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми грошової компенсації різниці вартості майна в розмірі 24 324 грн, суди врахували наявні у справі докази, виходили із інтересів сторін у справі, а також того, що ОСОБА_3 виділено майна на суму 138 393,53 грн, а ОСОБА_4 - 89 745,53 грн.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не міг стягнути з ОСОБА_3 компенсацію вартості майна, оскільки він не погоджувався на сплату компенсації та не вносив цю суму на депозитний рахунок суду - не заслуговують на увагу, оскільки за системним тлумаченням частин 4 та 5 статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов'язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик