Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору недійсним, -
Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» 07.07.2016р. звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, у якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 291003/1-USD від 29.10.2013р. у розмірі 331 571,63 доларів США грн. Позовна заява мотивована тим, що банк надав відповідачу кредитні кошти у сумі 499 996,22 доларів США., а відповідач зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатками до нього. Однак відповідач порушує взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів позивачу.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2016р. вказану цивільну справу направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (т.1, а.с.83).
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2017р. цивільну справу за позовом ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості передано на розгляд Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю (т.1, а.с.122-123).
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15.08.2017р. ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2017р. залишено без змін.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2017р. дану цивільну справу прийнято до провадження суддею Остапенко Н.Г. (т.1, а.с.200).
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05.02.2018р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2018р.
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27.04.2018р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2018р.
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18.05.2018р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2018р.
ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору недійсним, у якому, посилаючись на відсутність доказів отримання ним кредитних коштів, на порушення законодавства України щодо видачі кредитів в іноземній валюті, а також на те, що він не підписував кредитний договір № 291003/1-USD від 29.10.2013р., просить суд визнати такий договір недійсним.
Протокольною ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2018р. прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом (т.2, а.с.64).
Представником ПАТ «Банк Кредит Дніпро» надано суду відзив на зустрічний позов, у якому він посилаючись на безпідставність заявлених вимог, а також на пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду з вимогою про визнання кредитного договору недійсним, просить суд відмовити у його задоволенні.
Представником АТ «Банк Кредит Дніпро» надано суду уточнену позовну заяву, у якій він просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 291003/1-USD від 29.10.2013р. у розмірі 376 578,58 доларів США.
Представником АТ «Банк Кредит Дніпро», ОСОБА_3, - 04.12.2018р. надано суду заяву, у якій вона просить вимоги первісної позовної заяви задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує.
ОСОБА_2 у судові засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на первісний позов не надав.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.
Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності.
Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов'язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.
За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Враховуючи, що неявка ОСОБА_2 у судове засідання 04.12.2018р. не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 04.12.2018р.
З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення суд відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалив проводити розгляд справи у заочному порядку.
Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні заяви, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.
З матеріалів первісної позовної заяви вбачається, що 29.10.2003р. між ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро» правонаступником якого є АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 291003/1-USD від 29.10.2003р., відповідно до умов якого АТ «Банк Кредит Дніпро» надав ОСОБА_2 кредитні кошти, а останній зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредитні кошти та виплачувати проценти за користування кредитом (далі - Кредитний договір) (т.1, а.с.8-9). Після укладення вказаного Кредитного договору між позивачем та відповідачем укладено додаткові договори до Кредитного договору про зміну умов (далі Договір), які є невід'ємними частинами Договору (т.1, а.с.10,-28).
Відповідно до п.1.1 Договору (в редакції змін внесених договором про зміну від 30.07.2012р. (т.1, а.с.21)) Банк надав Позичальнику, з урахуванням його платоспроможності споживчий кредит в сумі 499 996,22 доларів США на проведення реконструкції нежитлового приміщення, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати, та повернути кредит у сумі 499 996,22, та плату за користування кредитом, яка встановлюється згідно п.1.3 цього Договору за умови виконання п.2.1 Кредитного договору.
Згідно з п.9.1. Договору (в редакції змін внесених договором про зміну від 30.07.2012р. (т.1, а.с.21)) це Договір та всі додаткові договори до нього набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та діють до 28.07.2017р., включно, а в частині невиконаних зобов'язань позичальника - до повного та належного їх виконання.
Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_2 не підписував вищевказаний Кредитний договір та додаткові Договори до нього, а також не отримував кредитні кошти, що є підставою для визнання Кредитного договору недійсним.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, за змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не надано суду доказів того, що підписи, які містять Кредитний договір та Додаткові договори до нього виконані не ним, а іншою особою, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання Кредитного договору недійсним, з даної підстави.
Посилання ОСОБА_2 на неотримання кредитних коштів спростовуються наявними в матеріалах справи копіями заяв-зобов'язань позичальника та меморіальними валютними ордерами (т.1, а.с.37-59). Окрім того, дана обставина також спростовується тим, що з наданого АТ «Банк Кредит Дніпро» розрахунку заборгованості, вбачається, що ОСОБА_2 здійснював платежі на виконання умов Кредитного договору та додаткових Договорів (т.1, а.с.29-35).
Окрім того, як на одну з підстав визнання Кредитного договору недійсним, позивач посилається на те, що видача банком кредиту та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у ньому зобов'язання виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від національної грошової одиниці України.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частинами першою, другою статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодився позивач.
Згідно з пунктом 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.
Підпунктами «в», «г» пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.
Згідно з пунктом 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.
Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).
Національним банком України було видано ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро» банківську ліцензію № 70 від 24 грудня 2002 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями.
Таким чином, суд також не бере до уваги посилання відповідача на невідповідність умов кредитного договору законодавству України з підстав, пов'язаних з валютою кредитування.
Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору недійсним, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Всупереч вищевикладеним положенням, ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитним договором № 291003/1-USD від 29.10.2003р., яка відповідно до розрахунку станом на 16.01.2018р. становить 376 578,58 доларів США, що еквівалентно 10 746 286,24 грн., та складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 376 578,58 доларів США (т.3, а.с.38-39).
Отже, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 умов Кредитного договору у АТ «Банк Кредит Дніпро» виникло право вимоги дострокового повернення кредитних коштів.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» є обґрунтованим, в повному обсязі доведеними з його боку та підлягають задоволенню.
За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст.ст.15-16, 204, 525-526, 610, 612, 629, 1054 Цивільного кодексу України, ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.4,6,10,12,13, 81-83, 141, 247, 263-264 268, 280-282 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору недійсним відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 10.12.2018р.

СуддяН.Г. Остапенко