ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/205/15-ц
Провадження № 2/210/119/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,
за участю секретаря судового засідання: Реви К.В.,
позивача за первісним позовом та
відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, в особі відділу реєстрації місця проживання громадян про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування домоволодінням, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та вселення, -
Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 21 січня 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, в особі відділу реєстрації місця проживання громадян про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування домоволодінням. ОСОБА_3 21 листопада 2017 року до суду подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та вселення.
В обґрунтування первісних позовних вимог позивач ОСОБА_2 за первісним позовом зазначив те, що згідно рішення суду від 19 грудня 2006 року йому належить на праві приватної власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Разом з ним в домоволодінні зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_3 Подружні відносини між ним та ОСОБА_3 були припинені з 2011 року, та рішенням суду від 21 листопада 2013 року їх шлюб з ОСОБА_3 було розірвано. ОСОБА_3 будучи зареєстрована в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, повністю відсторонились від оплати комунальних послуг, не цікавиться станом домоволодіння в якому вона зареєстрована. Комунальні служби, що надають послуги по утриманню домоволодіння та в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців - 2 особи та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які він сплачує особисто. Через скрутне матеріальне становище, зумовлене низькими доходами, він не має змоги оплачувати комунальні послуги за не проживаючу в домоволодінні особу. Намагається зберегти та заощадити грошові кошти, а наявність реєстрації ОСОБА_3, в його домоволодінні змушує вносити плату за комунальні послуги за особу, яка в ньому не проживає. Вирішити даний спір з ОСОБА_3 в добровільному порядку не можливо, вона повністю відсторонились від нього, фактичне її місце проживання йому не відомо, а на його телефонні дзвінки вона жодного разу не відповіла. У зв'язку з цим він вимушений звернутись до суду, та просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування домоволодінням; зняти з реєстраційного обліку та стягнути з відповідача на його користь витрати пов'язанні з судовим збором.
В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначила те, що проти позову заперечує у зв'язку з тим, що домоволодіння АДРЕСА_2 було збудовано у період шлюбу за спільні кошти. Право власності на домоволодіння було зареєстровано на ім'я відповідача у 2007 році. Як дружина, згідно Сімейного Кодексу України, вона має право на 1/2 частину домоволодіння і зареєстрована у будинку, як дружина - член сім'ї ОСОБА_2 В позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що вони припинили шлюбні відносини у 2011 році і йому не відомо де вона живе. Це не відповідає дійсності тому, що до Італії на роботу вона поїхала за взаємною згодою у 2012 році, він її проводжав. У будинку АДРЕСА_2 залишаються її речі, документи та спільні речі, які вони придбали у період спільного проживання. У 2013 році відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, приховавши від суду те, що вона працює і живе тимчасово в Італії. Вона постійно пересилала ОСОБА_2 гроші для сплати комунальних послуг та проживання, так як він скаржився на те, що йому не вистачає грошей для проживання. Вважає, що причиною звернення ОСОБА_2 до суду є те, що він почав співмешкати з іншою жінкою, яку має намір зареєструвати у домоволодінні. Відповідач не має права ставити питання про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому що домоволодіння будували у період шлюбу за спільні кошти. Питання про розподіл спільного майна подружжя буде розглянуто у іншому судовому засіданні. Причина її відсутності в Україні є поважною, вона працювала в Італії. На теперішній час він перешкоджає їй зайти у будинок, користуватись своїми речами, взяти свої документи, у зв'язку з чим, вона змушена звертатись до суду та просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком АДРЕСА_2, які чинить ОСОБА_2, вселити ОСОБА_3 у будинок АДРЕСА_2, а також стягнути судовий збір з відповідача на її користь.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_2, який був присутній в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та в відзиву на зустрічну позовну заяву. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відзив на зустрічний позов залучено до матеріалів цивільної справи (а.с.14-147).
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3, яка про час та місце судового засіданні повідомлена належним чином до суду не з'явилася, причину неявки не повідомила, заяву про відкладення не надавала.
Представник Третьої особи Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, в особі відділу реєстрації місця проживання громадян до суду не з'явився, причину неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не надавав.
Суд, вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що з позивачем вони знайомі давно. З якого часу не мешкає відповідач в будинку позивача не пам'ятає. В будинку мешкає лише позивач. На питання суду щодо шлюбу позивача відповів, що була ОСОБА_3, яка поїхала більше 10 років тому, куди не знає. Власником будинку є батько позивача.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що з позивачем знайомий, протягом останніх п'яти років, були у нього в гостях. Про сімейний стан позивача відомо те, що є цивільна дружина, яка мешкає з позивачем з того року. Будинок належить позивачу.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він рідний брат позивача. Будинок належить брату. З відповідачем по справі знайомі, востаннє бачив її в 2012 році. Чи є особисті речі відповідача в квартирі не знає.
Суд, вислухавши пояснення позивача за первісним позовом, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено витягом 13381092 про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9).
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розірвано. Рішення суду не оскаржено та набрало законної сили 23 грудня 2013 року (а.с.17).
З відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 29 березня 2007 року, тобто у будинку позивача (а.с.68).
Відповідно довідки Виконкому Дзержинської районної ради від 21 січня 2015 року ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, не мешкає з 21 листопада 2013 року (а.с.18).
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 41 ч.4 Конституції України, статтею 321 ч.1 ЦК України передбачена непорушність права власності, в тому числі те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст.391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння.
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку», «Протоколу та протоколів N2, N4, N7 та N11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК).
Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Таким чином, оскільки ОСОБА_3 не будучи власником житлового будинку, залишається зареєстрованою у ньому, однак при цьому тривалий час не проживає за місце реєстрації, оскільки фактично мешкає та працює в Італії. При цьому про житло не турбується, комунальні послуги не сплачує, в наслідок реєстрації відповідача власник будинку позбавлений права відчужувати та вчиняти інші пов'язані з цим дії, тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 дійсно чинить позивачу ОСОБА_2 перешкоди на право володіння, користування та розпорядження зазначеним домоволодінням. Тому вимога позивача щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування домоволодінням підлягає задоволенню.
Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. В наслідок чого, вимога позивача за первісним позовом щодо зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку не підлягає задоволення.
Що стосується вимог ОСОБА_2 щодо зобов'язання третю особу зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останньої з реєстрації в цьому приміщенні.
Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_3, то суд посилається на наступне.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено імперативний обов'язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зокрема, згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст.77-80 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Правова природа оцінки доказів полягає в зобов'язанні суду оцінити кожну обставину з позицій її первинності, тобто яка зі сторін спочатку висунула її в якості підстави для вимоги або заперечення, і, виходячи з цього, відносити до тягаря доказування позивача чи відповідача.
Суд зауважує, що ОСОБА_3 зі свого власного бажання перестала фактично мешкати за адресою: АДРЕСА_1, оскільки виїхала працювати та жити до Італії.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки ОСОБА_3 не надано суду доказів щодо чинення перешкод у користуванні домоволодінням, тому суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, за недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений при звернення до суду в розмірі 243,60 гривні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76, 81, 82, 247, 258, 263-265, 354, 355 ЦК України, суд, -
Первісні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, в особі відділу реєстрації місця проживання громадян про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування домоволодінням, - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втрати право користування домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_4.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, судові витрати у розмірі 243,60 гривні (двісті сорок три гривні 60 коп.).
В іншій частині первісних позовних вимог, - відмовити.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та вселення, - залишити без задоволення.
Відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 02 листопада 2018 року.
Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
- відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, р.н.о.к.п.п.НОМЕР_2, місце перебування не відоме.
Суддя: Н. Ю. Вікторович