АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 631/1982/16-ц Головуючий суддя І інстанції Пархоменко І. О.
Провадження № 22-ц/790/2020/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 січня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановив:

16 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 05листопада 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року шлюб було розірвано. В період шлюбу сторони придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1. Квартира була придбана сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2013 року. Вказала, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просилавизнати за нею право власності на 1/ 2 частину вказаної квартири.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 січня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551, 21 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за недоведеністю. При цьому посилався на те, що рішення необґрунтоване, порушує норми ЦПК України. Суд не взяв до уваги показання відповідача, його свідків та письмових доказів, і необґрунтовано не взяв до уваги доводи та докази відповідача: боргову розписку та показання свідків, які суд не вірно вказав у рішенні, так як свідок ОСОБА_5 стверджував, що він давав кошти особисто відповідачу ОСОБА_3 С, а не його родині, як зазначено у рішенні суду. У рішенні суду помилково встановлено, що з боргової розписки не зрозуміло, коли отримані кошти, хоча в

розписці стоїть дата отримання коштів, написання розписки та підписання її двома свідками. Висновки суду про недоведеність витрачання узятих у борг коштів на придбання спірної квартири не враховують того факту, що інших коштів відповідач на день укладення договору купівлі-продажу він не міг ніде отримати.

Суд зазначив, що показання свідків підтверджують, що вони давали кошти для того, щоб відповідач придбав квартиру для проживання свого та своєї родини, але суд не взяв до уваги, що проживання у квартирі, яка придбана за особисті кошти не належить до спільного сумісного майна подружжя і не підлягає з цих підстав поділу, відповідно до ч.3 ст. 57, ч.2 ст. 71 СК України.

Зазначив, що суд не прийняв до уваги постанову Судової палати в цивільних справах Верховного суду України від 7 вересня 2016 року № 6-801цс16, у якій була висловлена правова позиція, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу, не є підставою для відношення такого майна до об'єктів права спільної власності подружжя. Застосувавши ст.60 Сімейного кодексу України і визнавши право спільної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт придбання майна, під час шлюбу, але і той факт, що джерелом його придбання були спільні кошти або сумісна праця подружжя. У разі придбання майна в період шлюбу, але на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може бути обєктом спільної власності, а є особистою власністю, того з подружжя, на чиї особисті кошти воно придбалося.

Звертає увагу, що позивач при укладенні договору купівлі-продажу письмово погодилась на те, щоби покупцем був саме відповідач, а не позивач разом з відповідачем набули вказану квартиру у спільну сумісну власність, що також підтверджує заперечення відповідача проти позову і що суд першої інстанції не взяв до уваги.

При цьому вказав, що кошти, про які згадувала позивач, були витрачені на багато раніше, ніж придбалася квартира, а саме на оплату орендного житла в якому вони на той час мешкали, те придбання меблів та іншого майна, яке потім було поділене ними по домовленості, про що свідчить розписка складена позивачем особисто в присутності свідків. Копію розписки додав до скарги. Суд не врахував, що згадані позивачем кошти (дородові та весільні) з'явилися у 2011-2012рр., а спірна власність була придбана 31.07.2013р. Кошти, які виплачувала держава на дитину, позивач витрачала на свої потреби, так як вона вела аморальний спосіб життя, про що можуть засвідчити сусіди, які неодноразово бачили її у нетверезому вигляді та робили їй зауваження. На той час його заробітна плата складала близько 2000 грн. на яку вони існували, тому спільно нажитих коштів для придбання спірного майна, у них бути не могло.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання, згідно до положень ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у передбачених ст. 367 ЦПК України межах, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартиру, відповідно до договору купівлі-продажу було придбано лише за спільні кошти подружжя, а тому не можна вважати спірну квартиру особистою власністю ОСОБА_3

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції,

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у рішенні суду зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Вказаним вимогам ст. 263, п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України рішення суду у повній мірі не відповідає.

Так, відповідно до змісту ст. ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому, особисто

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі уклали шлюб 05 листопада 2011, а 31 серпня 2016 року він був розірваний

З тексту договору купівлі - продажу від 31.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 709 вбачається, що ОСОБА_3 купив квартиру № 3 в будинку №17 по вул.

Будівельників в смт.Нова Водолага Харківської області. Відповідно до п. 6 вказаного договору правочин було здійснено за згодою дружини покупця ОСОБА_4.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, оскільки предметом спору є неподільна річ, а саме квартира АДРЕСА_3 і позивач не поставила питання про розподіл майна в натурі, враховуючи, що відповідач не звертався із зустрічним позовом про визнання права власності, про припинення права власності з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, сторони не вносили відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, згідно ст. 70 Сімейного Кодексу України, суд вважав доведеним наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками про розмір часток, виходячи з наступного.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до п.4 вищевказаного договору продаж квартири вчинено за суму 30000 грн.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 89 ЦПК України містить такі правила для оцінки доказів:

1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦПК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду стосовно цих фактів не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Суд першої інстанції вказаних роз'яснень не врахував і всупереч положень ст.ст. 81, 89 ЦПК України не надав належної оцінки наданим відповідачем доказам про походження коштів, за рахунок яких була придбана спірна квартира, та тому факту, що позивач при укладенні у нотаріальній формі договору купівлі-продажу погодилась з набуттям спірного майна у власність лише відповідача.

Так, наявною у справі копією борговою розпискою від 30.07.2013р. підтверджується, що відповідач він 30 липня 2013 року позичив 20000 грн. у свого брата - ОСОБА_6, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, які він зобовязався повернути до 30.07.2017р. Вказані кошти він позичив для придбання у приватну власність саме квартири АДРЕСА_4, про що засвідчили двоє свідків (а.с.48).

Як вбачається із вищевказаного договору купівлі-продажу, на підставі якого відповідач придбав цю квартиру, саме він заплатив обумовлену у договорі вартість квартири.

Суд першої інстанції також належним чином не вмотивував, чому він не взяв до уваги вказані докази та не надав оцінки тому факту, що на наступний день, 31 липня 2013 року відповідач уклав вищевказаний договір та саме він розплатився з продавцем за придбану квартиру.

Дружина надавала згоду на укладення цього договору, однак цей факт не є безспірним доказом про те, що ця квартира була придбана за спільні кошти.

Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Однак позивач не надала належних, допустимих і достатніх доказів на спростування того, що при придбанні спірної квартири у позивача, який розплатився за придбану квартиру в сумі 30 000 грн. були належні йому на праві приватної власності грошові кошти у сумі 20 000 грн. При цьому позивач належним чином не довела, що розрахунок за цю квартиру не міг відбуватися з використанням вказаних 20 000 грн. і заперечення відповідача з цього приводу не спростувала.

При таких обставинах слід визнати, що за придбання спірної квартири з 30 000 грн. сплаченої ціни подружжя витратило лише 10 000 грн. спільних сумісних коштів, а 20 000 грн. відповідач сплатив за рахунок своїх грошових коштів

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, слід визнати, що відповідач частково спростував презумпцію спільної сумісної власності на спірну квартиру у розмірі 20 000 грн., що складає 2/3 частки від її вартості.

Той факт, що спірна квартира використовувалася сторонами для подружнього проживання за змістом ст.ст. 57, 60 СК України не визначає її належність до спільної сумісної чи приватної власності.

При цьому суд першої інстанції помилково не взяв до уваги постанову Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року в справі № 6-801цс16 про поділ майна подружжя в якій міститься правовий висновок про застосування вказаних норм СК України про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, оскільки 20000 грн.00 коп. є особистою власністю ОСОБА_3, а 10000 грн.00 коп. є спільними коштами подружжя, то спірна квартира повинна бути поділена між подружжям з врахуванням того, що ці спільні кошти складають 1/3 вартості спірної квартири.

Оскільки вклад ОСОБА_3 у купівлю квартири був 20000 грн.00 коп., що відповідає 2/3 квартири, а при поділу спільній власності 1/3, кожній стороні припадає порівну від цієї частки, тобто по 1/6. Таким чином, в порядку поділу спільно майна подружжя слід визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_5, а за ОСОБА_3, з урахування його особистого вкладу у придбання, - 5/6 частин цієї квартири.

Виходячи з наведеного, оскільки суд неповно зясував обставини справи, що мають значення для справи; суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду повністю та ухвалює нове рішення.

З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, та відповідно до п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 381-384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 січня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу сумісного майна подружжя:

-визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_5;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 5/6 частин квартири АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 505,26 грн. на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер 7.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 13.04.2018 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.В. Бурлака.

ОСОБА_2.