Справа № 297/2656/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 квітня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 297/2656/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 15 січня 2018 року, повний текст якого складено 15 січня 2018 року, головуючий суддя Ільтьо І.І.-

встановив:

ОСОБА_1 23.11.2017 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Рішенням Берегівського районного суду від 03.06.2017 розірвано шлюб, що був укладений сторонами 13.02.2010, і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 13.05.2016 і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач із метою уникнення сплати податків і зборів офіційно ніде не працевлаштований, тому фактично з нього стягуються у виконавчому провадженні 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що складало від 459,10 грн до 533,10 грн. Зараз відповідач працює в Чеській Республіці і має заробіток близько 20-25 тисяч гривень на місяць.

Сину виповнилося 7 років, він навчається в школі, потребує на своє виховання і розвиток значно більших витрат, аніж раніше. Крім того, внаслідок відповідних законодавчих змін розмір аліментів уже не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У 2017 році прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить від 1689,00 грн з 01.01.2017 до 1860,00 грн з 01.12.2017.

Батько зобов'язаний утримувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, виховання та належний розвиток, надавати для цього необхідне матеріальне забезпечення.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 180, 182, 184, 192 СК України, на інші положення законодавства, вказуючи на право вимагати зміни (збільшення) розміру стягуваних аліментів, зокрема, й зміни порядку їх сплати на стягнення у твердій грошовій сумі, позивач ОСОБА_1 просила змінити розмір стягуваних із ОСОБА_2 аліментів і стягувати з нього на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1500,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Позивач просив стягнути з відповідача також 1500,00 грн у рахунок відшкодування витрат на оплату правової допомоги.

Рішенням Берегівського районного суду від 15.01.2018 позов задоволено частково:

збільшено розмір стягнутих рішенням Берегівського районного суду від 3 червня 2017 року аліментів у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які утримуються з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, у користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканки АДРЕСА_2, на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено їх розмір у твердій грошовій сумі в розмірі по 1200,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до його повноліття; в іншій частині позовних вимог відмовлено;

стягнуто: з ОСОБА_2 640,00 грн судового збору в дохід держави і 1500,00 грн на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат із оплати правової допомоги; з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 600,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати правової допомоги.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду як частково незаконне та необґрунтоване. Не заперечуючи необхідності збільшення розміру стягуваних аліментів, відповідач вважає, що такі з нього слід стягувати у мінімально можливому розмірі, а саме 930,00 грн щомісячно, що відповідає половині розміру прожиткового мінімуму на дитину. Зазначає, зокрема, що не має постійного місця роботи, має невеликі поденні заробітки, доглядає за батьками, які часто хворіють.

Крім того, суд неправильно вирішив питання про судові витрати. Оскільки суд задовольнив позов частково (68,15% від розміру заявлених вимог), то з відповідача на користь позивача підлягали б стягненню витрати на оплату правової допомоги в сумі 1022,00 грн, а з позивача на користь відповідача - 478,00 грн. Однак, позивачем не був належним чином доведений розмір таких витрат, тому вони підлягають істотному зменшенню. Так само, суд повинен був стягнути з відповідача на користь держави й судовий збір - пропорційно до задоволених вимог, тобто 436,16 грн.

Відповідач просить рішення суду змінити, визначивши аліменти в розмірі 930,00 грн щомісячно та стягнувши з нього на користь держави судовий збір не більше 436,16 грн, а витрати на оплату правової допомоги не більше 1022,00 грн.

У відзиві на апеляцію позивач ОСОБА_1 заперечує її обґрунтованість, вказує на реальну необхідність збільшення розміру аліментів на утримання дитини та необхідність їх встановлення у заявленому розмірі. Водночас зазначає про неправильне вирішення судом питання про судові витрати в частині стягнення з неї 600,00 грн на відшкодування витрат із оплати правничої допомоги, позаяк вона звільнена від сплати судового збору. Просить скасувати рішення суду частково та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позов, стягнути з відповідача на її користь 1000,00 грн, які були витрачені на надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції та скасувати рішення в частині стягнення на користь відповідача 600,00 грн за надання правової допомоги.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права; в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України). В силу цих положень цивільного процесуального закону, правил, установлених Главою 1 Розділу V та іншими нормами ЦПК України, апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції внаслідок подачі на нього відповідно до встановленого законом порядку апеляційної скарги. Відзив на апеляційну скаргу не є апеляційною скаргою, не замінює і не розглядається за правилами розгляду апеляції, відсутність відзиву не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ст. 360 ЦПК України). Відтак, відзив позивача на апеляцію відповідача розглядається апеляційним судом відповідно до його процесуального статусу, позивач рішення суду встановленим порядком не оскаржував, справа розглядається внаслідок подачі на рішення суду апеляційної скарги відповідачем.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого одночасно із розірванням шлюбу рішенням Берегівського районного суду від 03.06.2016 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 13.05.2016 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 5, 6, 9). Сторони проживають нарізно, позивач із сином у будинку АДРЕСА_2, відповідач у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4, 10, 12, 19).

З розрахунку заборгованості за аліментами, виконаного держвиконавцем Берегівського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області 17.10.2017, убачається, що аліменти відповідно до ухваленого судового рішення розраховувалися за 2016-2017 рр. у межах від 229,55 грн до 533,10 грн, всього за період з травня 2016 року по вересень 2017 року було нараховано 8183,15 грн аліментів, сплачено - 12000,00 грн, заборгованість платника аліментів відсутня (а.с. 7).

Водночас із часу стягнення аліментів рішенням Берегівського районного суду від 03.06.2016 обставини, що мали значення для визначення судом розміру грошового утримання з батька для дитини та способу стягнення аліментів, істотно змінилися.

За визнанням обох сторін, відповідач не має постійної роботи та регулярного заробітку (доходу), наявність яких враховувалася при визначенні судом раніше розміру та способу стягнення аліментів. На час, із якого за рішенням суду припадав початок стягнення аліментів, розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років становив 1167,00 грн, тому присуджені з відповідача аліменти складали фактично 350,50 грн на місяць, у подальшому аліменти розраховувалися як 30% від прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, встановленого на відповідний час: 1531,00 грн з 01.05.2016, 1689,00 грн з 01.12.2016, 1777,00 грн з 01.07.2017.

З урахуванням такої динаміки прожиткового мінімуму доводи позивача про те, що вже лиш з огляду на цей показник матеріальне утримання дитини стало обходитись значно дорожче відповідають дійсним обставинам. Зважаючи на інтереси дитини, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, відпочинку дитини тощо, є загальнозрозумілими та не викликають заперечень у сторін чи сумнівів у суду. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ст. 82 ч.ч. 1, 3 ЦПК України).

За змістом положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (норми матеріального права в редакції, чинній на час пред'явлення позову), прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення.

За таких умов, незмінну за способом визначення і незначну за розміром протягом тривалого часу матеріальну участь батька у матеріальному забезпеченні дитини не можна визнати такою, що враховує реальні обставини та потреби дитини. З часом відносний розмір такої матеріальної участі лише зменшується та перестає відповідати умовам реальної, ефективної участі платника аліментів відповідно до належної з нього дійсної частки у забезпеченні потреб дитини.

За приписами СК України:

батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180);

за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ст. 181 ч. 3);

розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 ч. 2);

частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 ч. 1);

суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону; той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 184 ч.ч. 1, 2, 3).

Отже, матеріальне утримання дитини є обов'язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за наявності обставин, що мають істотне значення, безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом збільшено за рішенням суду за позовом одержувача аліментів у разі зміни, зокрема, його матеріального стану та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 ч. 1 СК України). При визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я, матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 ч. 1 СК України). За змістом положень ст. 191 ч. 1 і ст. 192 ч. 1 СК України, у випадку звернення по збільшення розміру раніше стягнутих аліментів правило про стягнення аліментів за рішенням суду від дня пред'явлення позову не застосовується, аліменти у збільшеному розмірі, у випадку відповідного задоволення вимоги, стягуються з дня набрання рішенням суду законної сили.

Тож слід визнати, що матеріальне становище одержувача аліментів як одна з умов, із якою пов'язується можливість збільшення розміру аліментів, змінилося, потреба в коштах для утримання і розвитку дитини істотно зросла, тому виникли дійсні підстави для вимоги до платника аліментів про збільшення їх розміру як такі. Власне недостатність у матері коштів на утримання дитини сумнівів не викликає, відповідні доводи позивача відповідачем не спростовані, а його позиція в суді першої інстанції щодо сплати аліментів у розмірі 800,00 грн щомісячно (а.с. 22) в сукупності з іншими матеріалами справи вказує на його фактичну спроможність надавати матеріальне утримання дитині.

Верховний Суд України у постанові від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 висловив правову позицію (з урахуванням відповідної редакції закону), згідно із якою СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України); ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом; право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням; з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки); отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст.ст. 182, 183, 184 СК України).

Тобто, зміна (збільшення) розміру аліментів, стягнутих раніше рішенням суду, із одночасною зміною способу стягнення аліментів зважаючи на конкретні обставини справи є допустимою, оскільки норми СК України імперативної заборони щодо цього не містять, а відповідне право сторони в такому спорі не може заперечуватися.

Суд першої інстанції певною мірою врахував як позицію позивача, так і заперечення відповідача, визнавши вимогу позивача про стягнення з відповідача по 1500,00 грн аліментів щомісячно недостатньо обґрунтованою. Позивач рішення суду не оскаржив. Не можна погодитись й із позицією відповідача про необхідність визначення точного розміру аліментів у сумі 930,00 грн суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, встановленого на 01.01.2018, позаяк таких вимог закон не містить, а відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв'язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. На переконання колегії суддів, з урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту, аліменти у твердій грошовій сумі 1200,00 грн на дитину протягом достатньо тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання у розмірі, близькому до половини розміру відповідного прожиткового мінімуму, узгоджуватимуться з вимогами закону, відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін.

За таких обставин, у частині визначення розміру аліментів суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, ухвалив правильне по суті, законне і справедливе рішення, чого доводи апеляції не спростовують.

Стосовно доводів скарги в частині визначення судом першої інстанції судових витрат і їх розподілу апеляційний суд враховує наступне.

На час пред'явлення позову його ціна визначалася згідно із положеннями ст. 80 ч. 1 п. 3 чинної на відповідний час редакції ЦПК України виходячи із сукупності всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, тобто, в розмірі 9000,00 грн (ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, це питання регулює аналогічно (ст. 176 ч. 1 п. 3)). При цьому, з урахуванням належних із відповідача на час ухвалення судом рішення аліментів (558,00 грн), позивач ставив питання про фактичне збільшення щомісячного розміру аліментів на 942,00 грн, що за шість місяців становить 5652,00 грн. Судовий збір із такої ціни позову визначається в розмірі 640,00 грн (ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про судовий збір» (Закон № 3674-VI)). Позивач звільнений від сплати судового збору (ст. 5 ч. 1 п. 3 Закону № 3674-VI).

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції збільшив щомісячні аліменти на 642,00 грн, що за шість місяців дає 3852,00 грн, тож задовольнив вимогу позивача на 68,15%. Оскільки для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову по суті підстав немає, судовий збір підлягає розподілу виходячи з указаного факту, пропорційно розміру задоволених вимог та з урахуванням звільнення позивача від його сплати (ст. 141 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Таким чином, у частині розподілу судового збору доводи апеляції обґрунтовані, рішення суду першої інстанції слід змінити і стягнути з відповідача 436,16 грн судового збору в дохід держави (640,00 грн х 68,15%). Зі сплаченого з апеляційної скарги судового збору в сумі 960,00 грн (а.с. 37) з відповідача належить стягнути в дохід держави 654,24 грн (960,00 грн х 68,15%).

Вирішуючи питання про розподіл витрат сторін на оплату професійної правничої допомоги, суд першої інстанції виходив із належної доведеності підстав для такого розподілу. Проте, в цій частині рішення суду необґрунтоване та не відповідає вимогам закону. Апеляційний суд не зв'язаний доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, і враховує наступне.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст. 2 ч. 3 і ст. 3 ч. 3 відповідних редакцій ЦПК України).

Норми ЦПК України в редакції, що діяла на час пред'явлення позову, передбачали, що:

витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, належать до витрат, пов'язаних із розглядом справи, їх несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ст. 79 ч. 3 п. 2, ст. 84 ч.ч. 1, 2);

стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ст. 88 ч. 1);

якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ст. 88 ч. 3).

Чинна на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій редакція ЦПК України встановлює загалом аналогічні правила щодо власне розподілу судових витрат, де витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов'язаних із розглядом справи ( ст. 133 ч. 3 п. 1 ЦПК України), однак, суттєво деталізує та змінює окремі з них:

стаття 137:

витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1);

за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2);

для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3);

розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4);

у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5);

обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6);

стаття 141:

інші (окрім судового збору) судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2);

при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема,:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (ч. 3);

якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6).

Передбачивши можливість звільнення особи у певних випадках від сплати судового збору та встановивши законом відповідні пільги (ст. 79 ч. 2 і ст. 133 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України, ст. 5 Закону № 3674-VI), законодавець не передбачив аналогічного звільнення особи від сплати судових витрат, пов'язаних із розглядом справи. Таке звільнення можливе лише в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом (ст. 81 ч.ч. 1, 3 і ст. 136 ч.ч. 1, 3 відповідних редакцій ЦПК України), тобто, лише з урахуванням майнового стану сторони за умови наявності та доведеності такої підстави.

Позивач ОСОБА_1 уклала 20.11.2017 договір про надання послуг представництва в цивільному процесі з адвокатом ОСОБА_4 (а.с. 13), який представляв інтереси сторони на підставі цього договору. Статтею 4 договору сторони обумовили, що за надання юридичної допомоги клієнт зобов'язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 1500,00 грн в строк до 23.11.2017; клієнт, погоджуючись на проведення інших платних послуг, компенсує адвокату різні судові витрати (проведення досліджень, затрати на поїздки тощо)…. 23.11.2017 адвокат ОСОБА_4 видав ОСОБА_1 довідку за № 26, в якій зазначив, що за підготовку та ведення цивільної справи від неї було отримано за надання правової допомоги як гонорар 1500,00 грн; дана сума зазначена в книзі обліку доходів і витрат адвоката (а.с. 14).

Відповідач ОСОБА_2 уклав 12.01.2018 договір про надання послуг представника в цивільній справі з адвокатом ОСОБА_5 (а.с. 24), який представляв інтереси сторони на підставі цього договору. Статтею 4 договору сторони обумовили, що за надання юридичної допомоги клієнт зобов'язується виплатити адвокату гонорар за домовленістю сторін; клієнт погоджується на проведення інших платних послуг, компенсує адвокату різні судові витрати (проведення досліджень, затрати на поїздки тощо)…. 12.01.2018 адвокат ОСОБА_5 склав розрахунок гонорару за надану правову допомогу, відповідно до якого за правовий аналіз наданих клієнтом пояснень, письмових доказів та інших обставин, що мають значення для справи, за усні консультації клієнта (2 години) розмір гонорару становить 1000,00 грн; за підготовку відзиву на позовну (1 година) розмір гонорару становить 500,00 грн, разом гонорар - 1500,00 грн (а.с. 26). У справі міститься незасвідчена ксерокопія квитанції до прибуткового касового ордера від 12.01.2018 № 1/18 про отримання адвокатом від клієнта 1500,00 грн в якості оплати за надання правової допомоги (а.с. 25).

Інших документів щодо представництва сторін адвокатами та розрахунки за надання правової допомоги на стадії розгляду спору судом першої інстанції в справі немає.

За приписами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»:

договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 ч. 1 п. 4, ст. 27);

договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі; до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права; зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (ст. 27 ч.ч. 1, 3, 5);

гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ч.ч. 1, 2, 3).

Аналогічні правила щодо надання адвокатом правової допомоги на підставі договору та щодо гонорару встановлені й статтями 14, 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з'їздом адвокатів України 09.06.2017, а статтею 29 цих Правил передбачено право адвоката стягувати з клієнта, окрім гонорару, також і коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, види і порядок сплати яких визначаються договором.

Договір про надання правової допомоги із урахуванням загальних положень про договори і правил про послуги є відплатним (передбачає оплатність надання послуг) і в такому разі ціна (оплата, порядок її здійснення) є істотними умовами договору (ст.ст. 6, 11, 202, 509, ст. 626 ч.ч. 1, 5, ст. 627 ч. 1, ст. 628 ч. 1, ст. 632, ст. 638 ч. 1, ст. 901 ч. 1, ст. 903 ч. 1 ЦК України).

Відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги пов'язується із належним їх визначенням, наявністю розрахунку витрат щодо обсягу, видів наданих послуг. Якщо мають місце додаткові (супутні) витрати, такі теж повинні підтверджуватися розрахунком. Фактична оплата гонорару, інших витрат підтверджується належними і допустимими документальними доказами. Належним і допустимим доказом щодо наявності відповідних підстав для виникнення грошових зобов'язань є зафіксовані у письмовій формі умови договору, що в подальшому слугують підставами для розрахунків між сторонами та для обліку відповідних операцій, які, у свою чергу, теж фіксуються лише у документальній формі (ст.ст. 545, 1087 ЦК України, ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 4, 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 64 і ст. 95 відповідних редакцій ЦПК України, інші норми законодавства). Складання документів, зокрема, первинних, у т.ч., оформлення і видача клієнту розрахункових документів, необхідних для оплати послуг відповідно до визначеного встановленим порядком їх обсягу та порядку оплати, є обов'язком особи, яка надає ці послуги, здійснює облік відповідних операцій та несе відповідальність за складання документів.

Усні твердження щодо таких фактів і документи, які не відповідають вищенаведеним вимогам і не містять інформації щодо предмета доказування (ст. 179 ч. 1 і ст. 77 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України), до уваги не беруться.

Сторони уклали відповідні договори діючи у цивільних відносинах клієнтів із адвокатами на власний ризик і розсуд, вільно, так само сторони розпорядились у подальшому і процесуальними правами та здійснювали своє право на захист.

У договорі позивача з адвокатом сторони визначили гонорар у сумі 1500,00 грн, проте, у справі відсутній порядок обчислення гонорару, розрахунок гонорару у розрізі видів правової допомоги, що надавалася клієнту, часу, вартості такої допомоги. За обставинами справи, визначений договором гонорар мав авансовий характер. Одностороння довідка, складена адвокатом ОСОБА_4 23.11.2017, не може слугувати підставою для розподілу відповідних судових витрат виходячи із зазначеної в цій довідці суми. На складання і видачу адвокатом належних документів щодо оплати коштів клієнтом ОСОБА_1 у справі вказівок (як і власне таких документів) немає.

На стадії апеляційного розгляду справи стороною позивача були надані документи щодо додаткових судових витрат (договір про надання послуг представництва в цивільному процесі від 05.04.2018, укладений із адвокатом ОСОБА_4, із визначенням гонорару у 1000,00 грн; розрахунок наданих послуг (по 500,00 грн за вивчення матеріалів справи та направлення відзиву на апеляцію); акт прийняття-передачі виконаних робіт від 05.04.2018 і довідка від 05.04.2018 № 18 про отримання від клієнта 1000,00 грн). Утім, попри наявність відповідного розрахунку, документи мають ту саму ваду, що й надані в суді першої інстанції - відсутність належного доказу щодо грошових розрахунків.

У договорі відповідача з адвокатом сторони взагалі не визначили ані гонорар, ані спосіб його обрахунку, доказів конкретної домовленості сторін щодо гонорару, як про це зазначалося в договорі, в справі немає. Розрахунок адвоката щодо гонорару є одностороннім документом, докази його погодження з клієнтом або доведення до відома клієнта відсутні. Ксерокопія розрахункового документа на засвідчена відповідно до встановлених вимог (ст. 95 ч.ч. 2, 4, 5 редакції ЦПК України, чинної з 15.12.2017, п. 5.27 ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55), а тому не є належним і допустимим доказом у справі.

Діючи у вищенаведений спосіб, сторони позбавили себе можливості доводити належними і допустимими доказами обставини щодо наявності правових підстав для стягнення судових витрат на оплату професійної правничої допомоги у вигляді конкретних гонорарів, розподілу таких витрат. Сторони не надали відповідних доказів щодо визначення розміру витрат на правову допомогу та розрахунків. Недоведеність позивачем витрат на оплату правничої допомоги є доводом апеляції відповідача, що знайшов своє підтвердження. Суд першої інстанції неправильно застосував передусім норми матеріального права щодо підстав і умов виникнення витрат на професійну правничу допомогу та документального підтвердження розрахунків, що мало наслідком і порушення норм процесуального права стосовно підтвердження та доказування відповідних витрат.

Насамкінець. З огляду на час пред'явлення позову, повноваження адвоката ОСОБА_4 як представника позивача на час пред'явлення вимог могли посвідчуватися договором (ст. 42 ч. 4 відповідної редакції ЦПК України). Однак, у подальшому, з урахуванням вимог ст. 3 ч. 3, ст. 62 ч. 4, п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» редакції ЦПК України, що набрала чинності з 15.12.2017), повноваження адвокатів як представників обох сторін повинні були підтверджуватися довіреностями або ордерами, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такі передбачені цивільним процесуальним законом документи щодо повноважень представників не були надані судам першої та апеляційної інстанцій.

Вищенаведене виключає можливість розподілу між сторонами витрат на оплату професійної правничої допомоги безвідносно до того, визнається будь-якою зі сторін необхідність такого розподілу, чи ні, позаяк у розумінні ст. 10 ч. 9, ст. 206 ч. 4 ЦПК України визнання певної вимоги може тягти її задоволення лише в тому разі, якщо таке не суперечить закону та не порушує нічиїх прав.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, рішення суду в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу скасувати, у розподілі цих витрат - відмовити; в частині розподілу витрат із оплати судового збору рішення слід змінити, стягнувши з відповідача 436,16 грн судового збору в дохід держави. В іншій частині апеляційну скаргу на підставі ст. 375 ЦПК України належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. З відповідача також слід стягнути в дохід держави 654,24 грн судового збору, сплаченого з апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Берегівського районного суду від 15 січня 2018 року:

в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу скасувати, у розподілі цих витрат - відмовити;

в частині розподілу витрат із оплати судового збору змінити, стягнути з ОСОБА_2 436,16 грн судового збору в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 654,24 грн судового збору, сплаченого з апеляційної скарги.

В іншій частині апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 15 квітня 2018 року.

Судді