Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 635/2215/16-ц

провадження № 61-5545 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Васищевська селищна рада Харківського району Харківської області,

треті особи: Садівниче товариство «Студенок», Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Садівничого товариства «Студенок» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Васищевської селищної ради Харківського району Харківської області, треті особи: Садівниче товариство «Студенок» (далі - СТ «Студенок»), Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі рішення Васищевської селищної ради Харківського району Харківської області

від 11 вересня 2001 року його дружині ОСОБА_3 безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку № АДРЕСА_1 членом якого вона була, з видачею державного акта на право приватної власності на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила квартира АДРЕСА_2 та зазначена вище земельна ділянка.

Він є спадкоємцем першої черги після смерті дружини, отримав свідоцтво про право на спадщину на частину квартири, що перебувала у спільній сумісній власності подружжя, однак отримати свідоцтво про права на спадщину за законом на земельну ділянку не може у зв'язку з відсутністю на неї правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності ОСОБА_3

Посилаючись на те, що рішенням селищної ради його дружині передано в приватну власність земельну ділянку площею 0, 053 га для садівництва в

СТ «Студенок», отримано технічну документацію та план встановлення межі, однак ОСОБА_3 не завершила процедуру приватизації земельної ділянки у зв'язку з хворобою, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 та визнати право на отримання свідоцтва про право власності на цю земельну ділянку у порядку спадкування .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 за життя у встановленому законом порядку оформила право власності на спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим спірна земельна ділянка не могла входити до складу спадщини після смерті ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності на спірну земельну ділянку у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 08 листопада

2012 року, оскільки позивач позбавлений можливості в інший спосіб оформити право власності на спірну земельну ділянку.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2018 року, СТ «Студенок» просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про скасування по суті правильного рішення суду першої інстанції, яким було установлено, що дружина позивача за життя не реалізувала свого права на приватизацію земельної ділянки АДРЕСА_1 а тому вона не увійшла до складу спадщини. Крім того, Головним управлінням Держземагентства у Харківській області не приймалось рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки.

Вважало помилковим посилання апеляційного суду на статті 1297 та 1299 ЦК України, оскільки рішення селищної ради від 11 вересня 2001 року і акт встановлення меж земельної ділянки, який не був підписаний ОСОБА_3, не підміняє собою державний акт, що є правовстановлюючим документом.

Станом на момент розгляду цієї справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню огляду на наступне.

Судами установлено, що з 23 жовтня 1960 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Васищевської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 вересня 2001 року № 252 «Про передачу в приватну власність садової ділянки в СТ «Студенок» передано безкоштовно гр. ОСОБА_3 в приватну власність земельну ділянку площею 0,053 га, розташовану в СТ «Студенок», членом якого вона була, з видачею державного акта на право приватної власності на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла.

Постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Кормілець Ю. М. від 20 травня

2016 року відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на земельну ділянку, розташовану в

АДРЕСА_3 у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України).

За приписами частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На момент прийняття рішення Васищевською селищною радою Харківського району Харківської області від 11 вересня 2001 року № 252 «Про передачу в приватну власність садової ділянки в садівничому товаристві «Студенок» діяв Земельний Кодекс України від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК України 1990 року), відтак до спірних правовідносин слід застосовувати його приписи.

Статтею 3 ЗК України від 18 грудня 1990 року (у редакції, чинній станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно (стаття 6 ЗК України 1990 року).

Згідно зі статтею 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (Дію частини другої статті 17 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92). Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

За приписами статті 23 ЗК України 1990 року (дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на

право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Таким чином зазначеним пунктом визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Відповідно до пункту 7 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня

1993 року, у редакції, чинній на момент прийняття рішення селищної ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3, земельна-кадастрова документація включає книги реєстрації актів на право колективної, приватної власності на землю, права постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди.

Після прийняття рішення Васищевської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 вересня 2001 року № 252 «Про передачу в приватну власність садової ділянки в садівничому товаристві «Студенок» запис у земельно-кадастрову книгу про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 не вносився, державний акт на право приватної власності не видавався, при цьому судами встановлено, що Головним управлінням Держземагенства у Харківській області навіть не приймалось рішення про надання дозволу ОСОБА_3, на розробку документації із землеустрою.

Право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю, однак, як установили суди, такий документ спадкодавцю не видавався.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання позивача на те, що спірна земельні ділянка належала його дружині на праві власності на підставі рішення Васищевської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 вересня 2001 року № 252 «Про передачу в приватну власність садової ділянки в садівничому товаристві «Студенок» та плану встановлення меж земельної ділянки, а відтак увійшла до складу спадкового майна, а тому він має право на спадкування її за законом, що є підставою для визнання за ним права власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування, є безпідставними.

Посилання суду першої інстанції на норми Земельного Кодексу, який набрав чинності 01 січня 2002 року, тоді як на момент прийняття селищною радою рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки були діючими норми ЗК 1990 року, не призвело до неправильного вирішення судом першої інстанції спору по суті.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, а апеляційний суд допустився помилки у застосуванні норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, яке є законним та обгрунтованим.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачений при її поданні судовий збір у розмірі 1 102 грн 40 коп. підлягає стягненню з позивача на користь СТ «Студенок».

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Садівничого товариства «Студенок» задовольнити .

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року скасувати, рішення Харківського районного суду Харківської області

від 08 вересня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Садівничого товариства «Студенок» 1 102 грн 40 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик