Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 704/900/16-ц

провадження № 61-8867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

треті особи: Біленьківська виправна колонія Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 99), відділ державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області

від 17 жовтня 2016 року у складі судді Воронкової І. Г. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2016 року у складі суддів: Пономаренка В. В., Міщенка С. В., Сіренка Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Біленьківська виправна колонія Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області

(№ 99), відділ державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, про відшкодування майнової шкоди особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 жовтня 2008 року по 26 серпня 2014 року у Біленьківській виправній колонії № 99 Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області відбував покарання ОСОБА_4, якого Апеляційним судом Запорізької області засуджено за вчинення злочину проти життя її сина. Вироком суду із засудженого ОСОБА_4 на її користь стягнуто

17 000,00 грн матеріального збитку та 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Для примусового виконання судового рішення позивачем неодноразово направлявся виконавчий лист до відділу державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції (далі - ВДВС Запорізького РУЮ), однак кожного разу державним виконавцем виконавчий лист повертався з посиланням на те, що боржник у колонії не працевлаштований, а тому немає можливості для погашення заборгованості. Після звільнення з місць відбування покарання ОСОБА_4 став проживати АДРЕСА_1. У вересні 2015 року ВДВС Запорізького РУЮ черговий раз повернула виконавчий лист, за яким будь-яких утримань коштів з ОСОБА_4 не проводилося, оскільки за змістом постанови державного виконавця від 26 травня 2015 року у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. За повідомленням начальника Біленьківської виправної колонії № 99 від 22 березня 2016 року засудженого ОСОБА_4 було працевлаштовано з листопада 2013 року по червень 2014 року, але він не виконував норм виробітку, мав низьку заробітну плату, тому утримання з останнього на користь позивача не проводилося. Позивач вважає, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною, тому просила стягнути за рахунок Державного бюджету України на її користь в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої їй внаслідок кримінального правопорушення, 17 000,00 грн, посилаючись на статтю 1177 ЦК України.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1207 ЦК України, проте позивач вимоги з таких підстав не заявляла.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, при цьому виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують право позивача на відшкодування шкоди за рахунок держави, а право останньої на відшкодування шкоди повинно бути реалізоване за рахунок особи, яка вчинила злочин.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не правильно витлумачено норми статті 1177 ЦК України, що призвело до ухвалення помилкового рішення у справі, оскільки суди не звернули увагу на ту обставину, що норма частини першої статті 1207 ЦК України кореспондується з нормами статі 1200 ЦК України, де мова йде про осіб, до яких позивач не належить. Тому визначення підстав позову як посилання на певну норму закону належить до компетенції суду, а не позивача, оскільки позивачем доведені ті обставини та факти, якими обґрунтовані позовні вимоги. Крім того, заявник стверджувала, суди повинні керуватися нормами статті 8 ЦПК України

2004 року, якою передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Запорізької області

від 09 вересня 2008 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 187, частиною першою статті 119, частиною другою статті 187 КК України, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років та частково задоволено цивільний позов ОСОБА_3, яким стягнуто з ОСОБА_4 на її користь матеріальну шкоду у сумі 17 000,00 грн та моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн.

Згідно з виконавчим листом від 09 вересня 2008 року № 1-32/18, виданим Апеляційним судом Запорізької області, на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню з ОСОБА_4 17 000,00 грн матеріальної шкоди та 100 000,00 грн моральної шкоди, при цьому стягнень із засудженого не проводилось.

Листами Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області № 99 від 22 березня 2016 року № 10/1820/14 та від 25 липня 2016 року № 3855/9 повідомлено, що засуджений ОСОБА_4 відбував покарання у цій колонії з 25 жовтня 2008 року по 26 серпня 2014 рік, був працевлаштований з листопада 2013 року по червень 2014 року, однак не виконував норм виробітку, тому мав низьку заробітну плату, через що утримання на користь ОСОБА_3 не проводились.

За змістом постанови державного виконавця ВДВС Запорізького РУЮ від 11 вересня 2012 року про повернення виконавчого документа стягувачу, 07 вересня 2012 року до відділу надійшла відповідь з Біленьківської виправної колонії № 99 про те, що боржник ОСОБА_4 відбуває покарання, але не отримує заробітну плату та не має можливості для погашення заборгованості, тому виконавчий лист повертається стягувачу без виконання.

Листом ВДВС Запорізького РУЮ від 07 грудня 2012 року № 18758 виконавчий документ повернуто для подальшого пред'явлення його на примусове виконання до відповідного ВДВС за місцем отримання доходу боржником.

Статтею 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) інвалідам - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, встановлюються законом (стаття 1207 ЦК України).

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач не довела наявність підстав для відшкодування шкоди за рахунок держави.

Такий висновок судів є обґрунтований, відповідає нормам матеріального права, оскільки за змістом статті 1207 ЦК України при неплатоспроможності особи, яка вчинила злочин, державою відшкодовується лише шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, проте позивачем заявлено вимогу про відшкодування за рахунок держави майнової шкоди, без доведення того, у чому вона полягає.

Крім того, позивачем не доведено неплатоспроможність ОСОБА_4 - заподіювача шкоди. Повернення державним виконавцем виконавчого документа для подальшого пред'явлення його на примусове виконання до відповідного ВДВС Запорізького РУЮ за місцем отримання доходу боржником, не свідчить про неплатоспроможність заподіювача шкоди, та, відповідно, про наявність підстав для покладення обов'язку по відшкодуванню шкоди на державу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки до спірних правовідносин підлягала застосуванню стаття 1177 ЦК України, а також за аналогією закону, інша норма щодо порядку відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з наведеного вище, судами відмовлено у задоволенні вимог позову за недоведеністю. Наведення судами попередніх інстанцій і інших мотивів у судових рішеннях, не змінюють їх суть та підстави відмови у задоволенні позову.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик