Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 643/3630/15-ц

провадження № 61-291св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

представник позивача - ГавриловАртем Юрійович,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 8 липня 2016 року у складі судді Майстренка О. М. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 30 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних на строк до 12 липня 2017 року. Крім того, між сторонами 17 березня 2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 29 109 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,4 % річних на строк до 16 березня 2029 року.

За умовами вказаних договорів погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитних договорів, станом на 26 лютого 2015 року, заборгованість ОСОБА_2 за цими договорами склала 25 081,02 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2015 року становить 703 423,08 грн.

На підставі вказаного, банк просив стягнути з ОСОБА_2 зазначену заборгованість за договорами про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року і від 17 березня 2008 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 8 липня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року у розмірі 8 595,24 дол. США та заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 17 березня 2008 року у розмірі 16 159,37 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитними договорами не виконано, суд стягнув заборгованість за цими договорами з позичальника.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 8 липня 2016 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за кредитним договором від 12 липня 2007 року у розмірі 3 726,93 грн та за кредитним договором від 17 березня 2008 року у розмірі 5 391,56 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.

Оскільки суд першої інстанції, визнавши позовні вимоги банку, не вирішив питання про стягнення пені, апеляційний суд змінив рішення місцевого суду в цій частині та стягнув пеню з позичальника.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень не з'ясували питання правомірності видачі кредиту в іноземній валюті і наявності індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями та стягнули заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті.

Також стверджує, що суди безпідставно стягнули з нього заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року, оскільки відповідно до довідки від 25 жовтня 2017 року, виданої ПАТ «УкрСиббанк», заборгованість за цим договором відсутня.

Крім того, зазначає, що банком не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження направлення йому вимоги про погашення простроченої заборгованості, що є порушенням умов укладених з банком договорів.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд установив, що 12 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 30 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних на строк до 12 липня 2017 року.

Крім того, між сторонами 17 березня 2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 29 109 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,4 % річних на строк до 16 березня 2029 року.

За умовами вказаних договорів погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

Встановивши, що основне зобов'язання за договорами про надання споживчого кредиту, укладеними з ПАТ «УкрСиббанк», відповідачем належним чином не виконано, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з нього цієї заборгованості у валюті наданого кредиту.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Разом з тим, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15.

Апеляційний суд у порушення вимог частини другої статті 315 ЦПК України 2004 року, яка зобов'язує суд у разі відхилення апеляційної скарги в ухвалі зазначити мотиви її відхилення, на вказане уваги не звернув, незважаючи на те, що ці доводи були предметом апеляційної скарги (а. с. 151-158), оцінки їм не дав, та стягуючи з відповідача заборгованість за договорами про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року і від 17 березня 2008 року, не встановив наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Крім того, судом установлено, що у березні 2017 року ОСОБА_2, позичальник за договорами про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року і від 17 березня 2008 року, в апеляційному порядку оскаржив рішення місцевого суду, не погоджуючись із стягненням з нього заборгованості за вказаними договорами та просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною першою статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 296, 303 ЦПК України 2004 року, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені з позичальника ОСОБА_2, вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки ПАТ «УкрСиббанк» з апеляційною скаргою не зверталося.

При цьому у частині третій статті 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Разом з тим, апеляційний суд на зазначену норму процесуального права не посилався, а виходив зі змісту лише частини першої статті 303 ЦПК України (межі скарги), й не зазначив підстав, мотивів і висновків виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Крім того, суд може вийти за межі доводів апеляційної скарги лише при наявності для цього підстав, а ПАТ «УкрСиббанк» апеляційної скарги не подавало. Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 (а. с. 151-158) вбачається, що заявник оскаржував рішення суду лише в частині вимог до нього, до позичальника.

Отже, безпідставний вихід за межі доводів апеляційної скарги є порушенням принципів диспозитивності і змагальності процесу, закріплених в статтях 10, 11 ЦПК України 2004 року.

У порушення вимог статті 214, частини другої статті 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не дав належної правової оцінки наданій суду довідки ПАТ «УкрСиббанк» від 25 жовтня 2017 року про відсутність заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року (а. с. 236-241). При цьому апеляційний суд, відхиляючи її, посилався на те, що довідка видана станом на 25 жовтня 2017 року, а рішення місцевого суду ухвалено 08 липня 2016 року, однак не звернув уваги на зміст довідки, з якого вбачається, що станом на серпень 2015 року заборгованість за кредитом повністю погашена, тобто за рік до ухвалення рішення місцевим судом.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив доводи і надані сторонами докази, то ухвалене ним рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк