Апеляційне провадження №22-ц/824/3667/2018
П О С Т А Н О В А

29 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Симоненко І.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 2007 року по 06 січня 2009 року. Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Починаючи від самого народження дитини відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Вказане свідчить про те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків і зазначені в позові обставини є підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Вихованням доньки ОСОБА_3 займається ОСОБА_4, з яким позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2017 року, турбується про неї як батько, займається забезпеченням сім'ї та дитини. У зв'язку з наведеним позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 та змінити прізвище доньки з «Мигдалович» на «Арсеніна».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, вважає, що висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи та суперечать зібраним у справі доказам і висновку Органу опіки та піклування. Зазначила, що обов'язок батьків щодо виховання дитини передбачає безперервний процес участі батька, матері у житті дитини, проявлення постійної батьківської турботи та не може обмежуватися періодичною сплатою аліментів, купівлею подарунка один раз в рік. За таких умов рішення суду не відповідає ні матеріалам справи, ні вимогам закону.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, де вказав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а рішенням суду першої інстанції вірно встановлені всі обставини справи, відтак судом прийняте законне та обґрунтоване рішення, що в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення а рішення суду - без змін.

Відзив на апеляційну скаргу третіми особами подано не було.

В судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримала з мотивів викладеній в ній, просила апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Органу опіки та піклування служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації апеляційну скаргу підтримав, вважає за доцільне скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Третя особа - служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про час та місце розгляду була повідомлена належним чином, однак її представник в судове засідання не з'явився.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем не доведено наявності достатніх обставини, які б свідчили про факти свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. З наведеною позицією суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її обґрунтованою.

Як зазначено в п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин спарави. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. При цьому вказані фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (абз. 2 п. 18 вищезгаданої Постанови).

Як зазначив суд першої інстанції, на підтвердження обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, позивач посилається, серед іншого, на наявність в останнього заборгованості по сплаті аліментів, характеристики зі школи №173 щодо невідвідування дитини в школі, а також висновок органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.06.2018 року за №108-9080 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому відповідач, заперечуючи проти позову, наголошував на тому, що він щиро любить свою доньку та на має на меті продовжувати спілкування із дитиною, якщо для цього не будуть створюватися перешкоди зі сторони позивача. Крім того надав спільні фотокартки з дитиною, довідки з навчального закладу №644 та з ТОВ МЦ «Дитина» щодо оплати рахунків за харчування та медичне обслуговування доньки, квитанції щодо періодичної сплати аліментів.

Дослідивши вказані позиції сторін та представлені ними докази, суд першої інстанції врахував, що позивачем не доведено саме винної поведінки або свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов'язками відносно власної доньки, тоді як позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позивач належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Тому суд, приймаючи до уваги право дитини мати обох батьків і підтримувати з ними постійний зв'язок, про те, що хоча відповідач і не в достатній мірі опікується своєю дитиною, не в повній мірі виконуючи свій батьківський обов'язок по її утриманню та вихованню, його поведінка не свідчить про наявінсть безумовних підстав для застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власної дочки, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять.

Незважаючи на те що органом опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації було зроблено висновок від 12.06.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3, вказаний висновок не має вирішального значення при вирішенні справи, а його доводи не спростовують вищевказаних висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції зайняв обґрунтовану позицію щодо відсутності достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, оскільки його поведінка не свідчить про наявність безумовних підстав для застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, що в даному випадку було б передчасним.Суд першої інстанції вирішив спір на підставі належним чином оцінених доказів, які були представлені сторонами, правильно встановив характер правовідносин у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін, особу відповідача, інтереси малолітньої дитини та відносини, що склались між її батьками. Не вбачає колегія суддів й процесуальних порушень порядку розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько