Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/2312/17
Провадження №: 2/332/57/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 квітня 2018 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м.Запоріжжя в складі:
головуючого судді Безлер Л.В.
при секретарі Жечевій А.В.
представника позивача: ОСОБА_2
представника відповідача: Смірнової І.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Заводського районного суду м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український графіт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-
Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій, зазначає, що він до 02.12.2016 працював у ПрАТ «Український графіт». Згідно з наказом №1827-к від 21.12.2016 його було звільнено з 02 грудня 2016 року у зв`язку із призивом на військову службу по контракту у Збройні сили України. 02.12.2016 між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на шість місяців копію якого він надав до відділу кадрів відповідача. Цього ж числа, 02.12.2016, відповідно до запису у військовому квитку Серія НОМЕР_2 , його зараховано до списків особового складу військовій частині НОМЕР_1 , де він перебував до 15.06.2017. Після закінчення строку контракту він повернувся додому, де від жінки дізнався про те, що його нібито звільнено з роботи. Після використання відпустки, він звернувся до відповідача з наміром вийти на роботу, оскільки був впевнений, що відповідно до гарантій, які передбачені в ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. Посилаючись на те, що наказ № 1827-к від 21.12.2016 незаконний, і це не спростовано доводами та належними доказами відповідача протягом всього судового розгляду. Позивач не вперше перебував на військовій службі, раніше був призваний під час мобілізації в березні 2015 року та 13 місяців (до квітня 2016 року) перебував на передовій, захищав країну від окупації, стримував наступ ворога на наш край, виконував свій конституційний обов`язок, закріплений в ст. 65, оскільки захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.02.12.2016 між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України (надалі - контракт) строком на шість місяців (п.3 контракту), копія якого надавалася до відділу кадрів відповідача. Позивач не приховував від відповідача свої наміри, укладенню контракту передувало проходження позивачем військово-лікарської комісії, про що надавалися довідки безпосередньому керівнику, у відділ кадрів. Однак жодного попередження, інформації про можливість бути звільненим у зв`язку із укладенням контракту він не отримував. Натомість був впевнений, що його трудові права гарантовані під час захисту Вітчизни, про що був проінформований у військкоматі та від інших служивих працівників.Гарантії були закріплені в ст. 119 КЗпП в редакції, що діяла на момент укладення контракту:«За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Оскільки вступ на військову службу за контрактом здійснювався під час дії особливого періоду, який на даний час триває, в даному випадку звільнення відбулося з порушенням норм пункту 3 ч. 1 ст.36 та ч. 3 ст.119 КЗпП України. Відповідно до ч. 1ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Позивач працював на посаді монтера шляху 5 розряду транспортного цеху ПрАТ «Укрграфіт». Звернув увагу, що ані під час звільнення, ані під час отримання трудової книжки 24.07.2017 відповідачем не було запропоновано поновитися на роботі, не запропоновано будь-якої посади. За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.Середній заробіток позивача був визначений згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року та з урахуванням довідки про доходи від 10.08.2017.Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу мною здійснено за період з 05.12.2016 року по 28.08.2017 року, тобто всього за 181 робочий день та склав 44 895, 24 грн.
Також у судовому засідання представник позивача акцентувала увагу на тому, що позивачем не пропущений строк звернення до суду, оскільки трудову книжку від відповідача від отримав 24.07.2017 року та достеменно дізнався про звільнення. До суду звернувся 28.07.2017 року, з урахуванням святкових днів з 24.08.2017 до 27.08.2018 року включно.
Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили відмовити йому в задоволенні його вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, що позивачем подано позов із пропуском встановленого строку, оскільки ст. 223 Кодексу законів про працю України передбаченого, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення його права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 06.04.2015 року відповідно до ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» відповідно до наказу по підприємству №399-к позивача було направлено на військову службу за призивом під час мобілізації в особливий період з 15.02.2015. наказом №438-к від м14.04.2015 року змінено наказ №399-к від 06.04.2015 року на підставі повідомлення Центрального об`єднаного районного військового комісаріату №1/2104 від 08.04.2015 року позивача направлено на військову службу з 18.03.2015 року. У зв`язку із звільненням позивача до запасу з військової служби ( демобілізації) згідно ст. 119 КзПП України на підставі п.6 Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 № 15/2015, відповідачем прийнято наказ №480-к від 22.04.2016 року про вихід на роботу з 22.04.2016 року. 21.12.2016 року видано наказ № 1827-к про звільнення позивача з 02.12.2016 року у зв`язку з призивом на військову служби по контракту у Збройних Силах України на підставі п.3 ст. 36 КзПП України. Крім того укладений позивачем контракт не є контрактом, укладеним особою, що у зв`язку з оголошенням демобілізації вирішила продовжити військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Оскільки,як зазначалось після демобілізації 14.04.2016 року позивач повернувся на місце роботи на па ПАТ« Укрграфіт», де його посада і середній заробіток зберігались та через деякий час приймає рішення про проходження військової служби в добровільному порядку шляхом укладення з Міністерством оборони відповідного контракту. За таких обставин, вимоги позивача про скасування наказу та поновлення на роботі є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем укладено строковий контракт на 6 місяців, контракт був укладений після того, як він був демобілізований , приступив до роботи та після спливу деякого часу прийняв рішення про укладення контракту, ст. 119 КзПП України в редакції, що діяла на момент прийняття наказу про звільнення з ап.. ст. 36 КзПП України не передбачала надання гарантій збереження робочого місця і середньої заробітної плати працівникам, які були демобілізовані, приступили до роботи та після спливу деякого часу прийняли рішення про укладення строкового контракту.
Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 233 дано в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012).
У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Наказу №151 від 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 12.11.2014 року на посаду монтеру шляхів до цеху №14 (а.с.55).
02 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством Оборони України в особі: командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 підполковника Фоміна М.А. Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Вказаний Контракт укладений на 6 місяців (а.с.11-12).
Наказом № 1827-к від 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 , був звільнений , на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с.9).
Вищевказані обставини не оспорювалися та були визнані сторонами у справі, а тому, доказуванню ці обставини не підлягають на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Позивач вважає дії відповідача, щодо його звільнення із займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України під час проходження ним військової служби у Збройних Силах України під час дії особливого періоду, протиправними.
Відповідач, в свою чергу, заперечує проти таких тверджень позивача, та вважає свої дії законними.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Так, Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, КУпАП, ПК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» тощо.
Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного Закону № 1275-VII поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII , «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII,«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Статтею 2 Закону № 1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Статтею 3 Закону № 1932-XII передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Статтею 1 Закону № 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Із змісту приведених визначень вбачається, що вони дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.
За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.
Крім того, мають бути враховані рішення Ради національної безпеки і оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
Так, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ i організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацій i штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.
Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Закон № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Ст. 1 цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Ст. 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Статтею 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених ст. 20 цього Закону, якою встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
З матеріалів справи вбачається, що трудовий договір з позивачем припинено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Разом з тим, 02 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством Оборони України в особі: командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України.
За наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади.
Рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач був звільнений відповідачем незаконного.
При цьому суд приходить до висновку про непропущення строку звернення до суду, оскільки відповідно до Книги обліку руху трудових книжок, останню позивач отримав 24.07.2017 року, до суду звернувся 28.08.2017 року з урахуванням святкових та вихідних днів (а.с.50 зворотній бік).
Згідно з ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Тому, суд вважає необхідним визнати протиправним звільнення ОСОБА_1 відповідно до наказу № 1827-к від 21.12.2016 року та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Український графіт» № 1827-к від 21.12.2016 року щодо звільнення ОСОБА_1 з 02.12.2016 року, і поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді монтера шляху 5 розряду транспортного цеху ПрАТ «Укрграфіт».
При цьому, згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
В силу абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з абз. 1 п. 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів.
Таким чином, обчислення середньої заробітної плати судом повинно здійснюватися відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати.
Отже, відповідно до довідки про доходи від 10.08.2017 доходи за останні два календарні місяці, що передували звільненню складали: 5466,30 грн у листопаді та 5199,81 грн - у жовтні 2016 року.
Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснено за період з 05.12.2016 року по 28.08.2017 року, тобто всього за 181 робочий день.
Отже розрахунок: (5466, 30 грн. + 5199,81 грн.)/ 43 робочі дні (листопад, жовтень 2016 року) = 248,04 грн. (середньоденний заробіток)
При цьому, у пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
При цьому, відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді монтера шляху 5 розряду транспортного цеху ПрАТ « Укрграфіт» та стягнення з ПрАТ « Укрграфіт» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, але не більше ніж за 1 місяць.
Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Як визначено статтею 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Із досліджених судом доказів витікає, що внаслідок порушення трудових прав позивача, незаконного звільнення, позивач зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки, та подальша організація свого життя вимагає від нього додаткових зусиль.
Аналізуючи досліджені докази і співставляючи їх з нормами права суд приходить до висновку про доведеність факту порушення конституційних прав позивача щодо законодавчих гарантій під час призову на військову службу, чим йому було заподіяно моральну шкоду та зважаючи на характер та тривалість порушень прав позивача, розміру гарантованих матеріальних виплат, яких він був незаконно позбавлений, моральних переживань у зв`язку з цими обмеженнями, вимушених змін у звичному укладі життя, виходячи із засад розумності і виваженості та справедливості, суд вважає, що до стягнення на користь позивача підлягає 2000,00 грн. моральної шкоди.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 36, 119, 232, 233, 234, 235 КЗпП України, Конституцією України, Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», ст. ст. 12, 13, 81-82, 89, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355, 430 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) - задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Український графіт» № 1827к від 21.12.2016 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади монтера шляху цеху №14 з 02.12.2016 року у зв`язку із призивом на військову службу за контрактом у Збройних Силах України, п. 3 ст. 36 КЗпП України.
В решті позовних вимог відмовити.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 в Приватному акціонерному товаристві «Український графіт» на посаді монтеру шляху по 5 розряду транспортного цеху та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя Л.В. Безлер