Номер провадження: 22-ц/785/2875/18
Номер справи місцевого суду: 1521/5952/12
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Козирського Е.С. 19 червня 2013 року о 19 годині 06 хвилині в м. Овідіополь Одеської області, у цивільній справі запозовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним за його безгрошовістю,

встановив:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики станом на 01.11.2012 р., інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми боргу в загальному розмірі - 484 435,63 грн..

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що 13.09.2009 р. між нею та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого вона передала за розпискою та при свідках у борг відповідачці грошові кошти у розмірі - 596 060,00 грн.. За умовами договору позики, відповідачка зобов'язалася суму коштів, еквівалентну - 25 000,00 доларів США, повернути до - 10.10.2009 р., а решту суми коштів, еквівалентну - 41 973,00 доларів США, повернути до - 20.12.2009 р.. Однак, на день повного виконання умов договору позики відповідачка повернула борг частково лише у розмірі - 200 000,00 грн..

Не визнавши первісний позов, ОСОБА_5 у лютому 2013 року звернулася до суду із вищевказаним зустрічним позовом, в якому просить: 1) визнати укладений з ОСОБА_4 договір позики недійсним за його безгрошовістю,

Зустрічні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що кошти у ОСОБА_4 вона почала позичати ще з 2006 р., однак сторони не визначили тоді будь-якого строку повернення позики та будь-яких процентів за користування позиченими грошима. Так як сторони знаходилися у дружніх стосунках, ОСОБА_5 по власній волі виплачувала ОСОБА_4 одноразові винагороди, не вимагаючи у неї будь-яких письмових розсипок. З середини 2007 р. ОСОБА_4 почала вимагати негайного повернення позичених коштів та нараховувати ОСОБА_7 додаткові суми в якості відсотків за користування цією позикою. Восени 2009 р. ОСОБА_4 під загрозою знищення її підприємницької діяльності змусила написати розписку про наявність боргу, у якій вона, незважаючи на власноручне оформлення розспики, борг не визнала та не здійснила в подальшому жодного платежу.

Рішенням Овідіопольсьского районного суду від 19.06.2013 р., з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 18.09.2013 р. щодо суми заборгованості, вищезазначений первісний позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі - 484 435,63 грн..

В задоволенні вищевказаних зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що 13.09.2009 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передала у борг ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі - 596 060,00 грн., що на той період часу відповідало сумі у розмірі - 66 793,00 доларів США. За умовами договору позики ОСОБА_5 зобов'язалася суму коштів, еквівалентну - 25 000,00 доларів США, повернути у строк до - 10.10.2009 р., а решту коштів, еквівалентну - 41 973,00 доларів США, повернути у строк до - 20.12.2009 р.. Факт укладення договору позики та передачі ОСОБА_5 коштів підтверджується відповідною борговою розпискою від 13.09.2009 р., складеною власноручно ОСОБА_5. Зі змісту цієї розписки вбачається, що сторони досягли домовленостей, що у разі прострочення виконання умов цього договору ОСОБА_5 зобов'язується повернути кошти з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

В судовому засіданні ОСОБА_5 визнала факт написання нею боргової розписки та порушення зобов'язань з повернення суми позики, а тому ці обставини не підлягають доказуванню згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Показання свідка ОСОБА_6, який був присутній під час написання боргової розписки, про безгрошовість укладеного між сторонами договору позики, не можуть бути взяті до уваги суду з огляду на положення ч. 2 ст. 1051 ЦК України. Показання іншого свідка - ОСОБА_9, щодо обставин укладення договору позики та виконання його умов суд також не бере до уваги, оскільки вона не була присутньою під час написання ОСОБА_5 розписки від 13.09.2009 р., а також з огляду на те, що ці обставини стали їй відомі зі слів самої ОСОБА_8.

Пояснення ОСОБА_5 щодо наявності у ОСОБА_4 інших боргових розписок за попередні роки, в яких остання на свій власний розсуд збільшувала суму боргу, судом не можуть бути прийняті до уваги у зв'язку з принципом диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 11 ЦПК України), оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості пред'явлені до відповідача лише за договором позики від 13.09.2009 р.. Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що будь-які інші розписки ОСОБА_5, крім розписки від 13.09.2009 року, і які б підтверджували наявність інших зобов'язальних правовідносин між сторонами в неї відсутні.

Суд не бере до уваги пояснення ОСОБА_5 та показання свідка ОСОБА_6, який перебуває з нею у фактичних шлюбних відносинах та має спільну дитину, про те, що ОСОБА_5 взагалі ніколи не сплачувала ОСОБА_4 будь-яких коштів на виконання умов договору позики 13.09.2009 р.. Зокрема, ці доводи спростовуються письмовим доказом - калькуляцією сум коштів, виплачених ОСОБА_5 на виконання боргової розписки від 13.09.2009 р., складеною нею власноручно, про що остання підтвердила цей факт у судовому засіданні. Також, в своїх поясненнях від 22.04.2011 р., які були прийняті оперуповноваженим УДСБЕЗ ГУМВС України в Одеській області ст. л-том міліції ОСОБА_10 (відмовний матеріал № 3844 від 13.05.2011 р.), ОСОБА_5 визнала наявність у неї станом на квітень 2011 р. боргу перед ОСОБА_4 в розмірі близько - 42 000,00 доларів США. Про грошову суму боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 в розмірі - 42 000,00 доларів США йде мова і в заяві ОСОБА_6 від 25.03.2011 р., адресованій представнику ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_11. З цих же підстав суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_6 про те, що йому не були відомі факти повернення ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 будь-яких коштів на виконання боргової розписки від 13.09.2009 р., а також, що він ніколи не повертав ОСОБА_4 кошти за дорученням ОСОБА_5 або за власним бажанням на виконання цієї розписки.

Доводи ОСОБА_5 про застосування до неї зі сторони ОСОБА_4 примусу в написанні розписки від 13.09.2009 р. спростовуються вищезазначеними відомостями у документах, складених правоохоронними органами.

Таким чином, вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 за зустрічним позовом про визнання договору недійсним за його безгрошовістю є незаконними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі (а. с. 82 - 86).

У липні 2013 р. ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.06.2013 р., в якій просила вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у первинному позові ОСОБА_4 в повному обсязі. Її зустрічний позов задовольнити. Визнати договір позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, оформлений розпискою від 13.09.2009 р., недійсним за його безгрошовістю.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_5 вказує на те, що насправді вона 01.11.2006 р. позичила у ОСОБА_4 кошти у сумі - 8 500 доларів США, про що була складена відповідна розписка, з умовою сплати одноразової винагороди у розмірі - 2 200 доларів США. Сплата процентів не передбачалась угодою сторін. Вимагаючи сплатити проценти, ОСОБА_4 під примусом змусила написати її розписку про отримання грошей на суму, яку вона насправді не отримувала.

Ухвалою апеляційного суду Одеською області від 12.07.2013 р. вищевказана апеляційна скарга ОСОБА_5 була залишена без руху. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.09.2013 р. апеляційна скарга ОСОБА_5 була повернута.

У липні 2017 року на вищевказане рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу подав ОСОБА_6, як особа яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про його права та обов'язки, в якій просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 у повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_6 вказує на те, що він є «цивільним чоловіком» ОСОБА_5. Остання гроші за розпискою не отримувала. Розписка написана під тиском та погрозами. Насправді ОСОБА_5 позичала у ОСОБА_4 гроші, починаючи з 2006 р., без визначення строку їх повернення. Гроші поверталися частинами без оформлення будь-яких розписок. З середини 2007 р. ОСОБА_4 почала вимагати негайного повернення грошей, в результаті чого змусила написати розписку від 13.09.2009 р. про отримання в борг коштів у розмірі - 596 060 грн.. Суд безпідставно не взяв до уваги пояснення свідків.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_4 у запереченнях на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на безпідставність і необґрунтованість скарги. Вказує, що апелянтом не надано жодного доказу порушення його прав. Підтвердженням укладення договору позики та передачі коштів є складена відповідачкою розписка. Доказів на спростування передачі коштів апелянт не надав. Не надано доказів укладення договору позики під впливом збігу тяжких обставин. Апелянту було відомо про розгляд справи, оскільки він допитувався як свідок, разом з тим, заяви про вступ (залучення) його у справу він не надав.

ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні підтримали викладені у запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного вищевказаного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Вищезазначені висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 509, 525, 526, 530, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами, передбаченими ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки беззаперечно встановлено, що ОСОБА_5 порушила умови договору позики щодо повернення суми позики, у встановлений договором строк її не повернула, вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з неї на користь позивачки суми боргу за договором позики.

Виходячи з встановлених по справі обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що гроші за розпискою не отримувалися, розписка написана під тиском та погрозами, суд безпідставно не взяв до уваги пояснення свідків.

Колегія суддів також приймає до уваги, що вказуючи на порушення прав апелянта як «цивільного чоловіка», останній разом з тим не вказує які конкретно його права порушені, в чому це конкретно полягає.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_6 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_6, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 липня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

О. М. Таварткіладзе