Справа № 411/4742/12
Провадження № 4-с/211/498/18
У Х В А Л А

іменем України

05 грудня 2018 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання -Гулько А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг скаргу ОСОБА_1, заінтересовані особи ОСОБА_2, Казанківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, на дії начальника державної виконавчої служби щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, -

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою та просить суд визнати незаконною та скасувати постанову начальника Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Лашкова Б.А. від 25 липня 22018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. В обґрунтування вимог зазначив, що 16 липня 2012 року головним державним виконавцем Казанківського РВДВС було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду від 15 червня 2012 року про стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на корись матері ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку, до повноліття дитини, починаючи з 15.05.2012 р. 27 серпня 2012 року головним державним виконавцем Казанківського РВДВС Давидовою С.О. було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду від 02 липня 2012 року щодо утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо стягнення з нього аліментів на утримання дружини ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку до 07 червня 2014 року, починаючи стягнення з 15 травня 2012 року. З 05 липня 2012 року по 29 листопада 2013 року він офіційно працював, постанова про стягнення аліментів на утримання дитини була направлена за місцем роботи, а про стягнення аліментів на утримання дружини не була, тому виникла заборгованість. З 16 грудня 2013 року по 14 квітня 2014 року він перебував на обліку в центрі зайнятості, державний виконавець знову таки направив постанову лише про стягнення аліментів на утримання дитини. Він неодноразово звертав до виконавчої служби з листами щодо наявної заборгованості, державний виконавець Давидова С.О. повідомила, що в 2014 році заборгованість по виконавчому листу про стягнення аліментів на утримання дружини погашена та виконавче провадження закрито. З 15 квітня 2014 року по 24 липня 2014 року він офіційно працював, постанова державного виконавця про стягнення аліментів на утримання дитини була нарочно отримана та занесена до бухгалтерії за місцем роботи. 01 серпня 2014 року по 29 березня 2015 року він перебував на обліку в центрі зайнятості. Державний виконавець не направила постанову про стягнення аліментів, він власноруч її відніс до центру зайнятості. В 2015 року він офіційно не працював та з тимчасових заробітків сплачував аліменти у виді 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З 03 травня 2016 року по 28 листопада 2016 року він офіційно працював, постанова державного виконавця про стягнення аліментів на утримання дитини була нарочно отримана та занесена до бухгалтерії за місцем роботи. З 07 грудня 2016 року по 07 листопада 2017 року він перебував на обліку в центрі зайнятості, державний виконавець знову не направила постанову про стягнення аліментів, тому він знову отримавши її особисто відніс до центру зайнятості. З грудня 2017 року він офіційно не працює, та з тимчасових заробітків сплачував аліменти у виді 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В листопаді 2017 року у виконавчій службі йому повідомили про відсутність заборгованості та сплату 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак з 14 грудня 2017 року начальником самовільно було змінено розмір аліментів з 30% до 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не повідомили його про наявну заборгованість по аліментам, яка постійно зростала. 02 серпня 2018 року він отримав листа про наявну заборгованість та постанови про встановлення обмежень, в тому числі тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. 15 червня 2018 року він написав заяву про перерахунок заборгованості станом на 01.07.2018 р., та отримав 02 серпня 2018 року розрахунок, де розмір заборгованості становив вже не 21940,00 грн., а 7484,72 грн. Про наявну заборгованість він взагалі дізнався лише після написання стягувачем заяви до поліції про несплату аліментів більш ніж за півроку, хоча аліменти він сплачує щомісячно на рахунки ДВС. В розрахунку не вказано 2 квитанції, по яким він сплатив аліменти і вже заборгованість перерахована неправильно, викликів до державного виконавця з приводу наявної заборгованості він не отримував. Тому вважає, що при сумі боргу в розмірі 7484,72 грн. оспорювана постанова винесена незаконно та просить задовольнити вимоги.

В судове засідання представник стягувача, боржник та державний виконавець не з'явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, однак їх неявка, не перешкоджає її розгляду.

До суду надійшли заперечення начальника Казанківського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Коростиль О.І., в обґрунтування яких зазначено, що скаржником пропущено строки надані Законом України «Про виконавче провадження», а саме пропущено строки на оскарження певних дій або документів, а в даному випадку постанов державного виконавця від 25.07.2018 р., які винесені для забезпечення виконання рішення та стягнення заборгованості по аліментам які становлять 10 днів з моменту отримання постанов боржником. Скаржником ОСОБА_1, пропущено загальні строки на оскарження дій, які становлять три (3) роки. Крім того, скаржник відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (Права і обов'язки сторін та інших учасників виконавчого провадження) має право звернутися до відділу ДВС з клопотанням або заявою про перерахунок розрахунку заборгованості та надати відповідні докази про сплату аліментів та надати відомості про доходи для належного розрахунку заборгованості. Також боржник має право звернутися до відділу ДВС зі скаргою та оскаржити розрахунок заборгованості надавши необхідні відомості про сплату аліментів та відомості про доходи, що також зазначено в розрахунку заборгованості. Також для припинення дії оскаржуваних постанов про обмеження, боржник зобов'язаний погасити заборгованість в повному обсязі. Тому просить в задоволенні вимог відмовити та розглянути справу за відсутності представника Казанківського РВ ДВС.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно частини 1 статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як встановлено судом, Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 15 червня 2012 року ухвалено судове рішення, яким стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь матері дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи стягнення з 15.05.2012 р. На виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист (а.с. 7 - копія виконавчого листа).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в постанові від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частин 1,2,4 статті 13 Закону № 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п'ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (GLOBA v. UKRAINE, №15729/07, § 27, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

У Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України; обов'язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя. Конституційний Суд України вважає, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

В пункті 39 в рішенні по справі «Войтенко проти України» (Заява N 18966/02) від 29 червня 2004 року, Європейський суд з прав людини знову повторив, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок. Проте, затримка виконання судового рішення на період, що є необхідним для вирішення проблем публічного порядку, може у виняткових випадках бути виправдана.

В рішенні "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява N 22774/93 (980_075 ), в пункті 66, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6, що також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Отже, виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах.

Частиною дев'ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент винесення оскарженої постанови) передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про тимчасове обмеження особи: у праві виїзду за межі України; у праві керування транспортними засобами; у праві полювання; у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

25 липня 2018 року начальником Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Лашковим Б.А. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні № 33422048, відповідно до якої встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межв України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 411/4742/2012 виданого 26.06.2012 р. (а.с.6).

При винесенні оспорюваної постанови начальник Казанківського РВ ДВС взяв до уваги, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 25.07.2018 року за період з 01.01.2016 р. по 01.07.2018 р. перевищує розмір платежів за шість місяців.

При цьому суд зауважує, що скаржником не було надано доказів на підтвердження відсутності, станом на 25 липня 2018 року, заборгованості по сплаті аліментів, у розмірі, що перевищує розмір платежів за шість місяців, а тому суд не вбачає підстав для сумнівів в існуванні вказаної заборгованості, що підтверджується матеріалами справи і відповідним розрахунком, долученим до справи та який не оспорюється скаржником (а.с.9).

Отже, з огляду на те, що сукупний розмір заборгованості за аліментами ОСОБА_1 перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, начальник Казанківського РВ ДВС в межах своїх повноважень та відповідно до закону обґрунтовано виніс постанову від 25 липня 2018 року про встановлення щодо боржника відповідних тимчасових обмежень до погашення ним такої заборгованості у повному обсязі.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що він має тимчасові заробітки та сплачує аліменти в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає такими, що не можуть бути правовою підставою для задоволення скарги, так як загальним обов'язком батьків, який покладається на них Сімейним кодексом України, є обов'язок утримувати усіх своїх дітей. Застосовані тимчасові обмеження до боржника є посиленням захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

ОСОБА_1 не оскаржено проведений державний виконавцем розрахунок заборгованості по аліментах.

Посилання ОСОБА_1 в скарзі на те, що він має заборгованість по сплаті аліментів за період з 08 липня 2017 року, а положення статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обмеження прав боржника набрали законної сили з 6 лютого 2018 року, проте, у частині першій статті 58 Конституції України зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи є безпідставні з огляду на таке.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам та означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Проте, винятки з цього правила рідкісні і допускаються: за наявності вказівки в законі про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили; у загальному правилі про неодмінне надання зворотної сили кримінальному закону, який скасовує або пом'якшує кримінальну відповідальність.

Так зокрема, у частині четвертій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частин дев'ятої, дванадцятої статті 71 цього Закону, обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Аналогічної позиції дотримується й Верховний Суд в ухвалі від 21.09.2018 року у справі № 154/655/18-ц.

Суд також враховує й позицію Верховного Суд в ухвалі від 24.10.2018 року у справі № 154/846/18, згідно якої безпідставними є доводи про те, що виникнення заборгованості за період часу до набрання законної сили пунктом 2 частини дев'ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» унеможливлює застосування до боржника обмежень, передбачених цією нормою, оскільки з її змісту встановлення обмеження пов'язується з наявністю певного розміру заборгованості, а не з періодом часу, за який вона утворилась.

Крім того, боржником не надано доказів того, що встановлені щодо нього обмеження позбавляють боржника основного законного джерела засобів для існування.

Доводи Казанківського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області щодо порушення ОСОБА_1 строку на оскарження дій державного виконавця судом відхиляються, оскільки належним доказом фактичного отримання боржником постанов є рекомендоване повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення із відміткою про отримання і власноруч поставленим підписом адресата. Зазначені докази не було надано у розпорядження суду, а тому суд дійшов висновку, що строк для оскарження відповідних процесуальних рішень державного виконавця слід відраховувати з дати його ознайомлення із змістом оскаржуваних постанов.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги за недоведеністю.

Згідно абзаців першого та другого пункту 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 383 ЦПК України, -

постановив:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 05 грудня 2018 року.

Суддя Д.М.Ніколенко