АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року

місто Київ.

Справа № 755/8983/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/3057/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Желепи О.В.,

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року, у складі судді Арапіної Н.Є.,

ухваленого в приміщенні суду в місті Києві, повний текст якого складено 26 січня 2018 року (інформація про час ухвалення рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

13.06.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що згідно довідки № від 18 листопада 2014 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, він перемістився з тимчасової окупованої території в Дніпровський район м. Києва та отримував щомісячну адресну допомогу. Після дзвінків слідчого з поліції йому стало відомо, що відповідачем подано до правоохоронних органів недостовірну інформацію про нього. 12 травня 2017 року позивач звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про спростування звернення Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із завідомо неправдивим повідомленням про неповернення боргу та проханням припинити кримінальне провадження. 31 травня 2017 року листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації повідомлено позивача про відшкодування надміру нарахованих бюджетних коштів у розмірі 2737,55 грн. та про відсутність правових підстав для спростування звернення до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві. Однак, 13 жовтня 2016 року позивачем перераховано на користь Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації грошові кошти у розмірі 2737,55 грн. про що було повідомлено відповідача. Вважає звернення до правоохоронних органів таким, що прямо вказує про причетність позивача до протиправної діяльності. У зв'язку з чим просить визнати інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, що ганьбить та принижує честь та гідність позивача, поширену відповідачем у листі від 11 листопада 2016 року, зобов'язати відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію, викладену у листі від 11 листопада 2016 року, шляхом відкликання цього документу у адресата.

23 листопада 2017 року протокольною ухвалою суду замінено неналежного відповідача Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію на належного - Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недостовірною, негативною та такою, що не відповідає дійсності, що ганьбить та принижує честь та гідність громадянина України ОСОБА_1 інформацію, поширену Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у листі від 11 листопада 2016 року №37/12-24596 до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, а саме: «Про виявлення факту правопорушень» та інформацію про те, що він «при зверненні за призначенням щомісячної адресної допомоги надав недостовірну інформацію, та про те, що у нього виникла переплата в сумі 2737 (дві тисячі сімсот тридцять сім) гривень 55 коп.».

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації негайно спростувати поширену цією юридичною особою у листі від 11.11.2016 року №37/12-24596 недостовірну інформацію відносно громадянина України ОСОБА_1 шляхом відкликання цього листа у Дніпровського управління поліції Головного управління поліції у місті Києві.

В скарзі посилався на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказував, що суд помилково встановив, що заяву до відповідача для призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг від 20.11.2014 року подавав він, оскільки така заява була підписана не позивачем особисто, а його дружною ОСОБА_3 Суд не врахував той факт, що позивач повернув кошти, які були йому надміру перераховані в розмірі 2737 грн. 55 коп. Суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання від 11.09.2017 року про витребування доказів. Суд невірно застосував норми матеріального права, оскільки відповідач, як юридична особа, яка не є суб'єктом звернення до перелічених у статті 40 Конституції України органів та осіб, не маючи такого права на звернення як такого, у тому числі в даному випадку до «Третьої особи», не міг реалізувати цього права на звернення. Суд в порушення пунктів 3-4. ч. 1 ст. 264 ЦПК України не встановив справжні правовідносини сторін та норми права, які підлягали до застосування. Суд не врахував зміст письмових пояснень позивача від 04.09.2017 року та від 02.11.2017 року, в яких були доповнені підстави позову, що привело до помилкових висновків суду у оскаржуваному рішенні. Суд не застосував норми статей 270, 273, 277, 297ЦК України, які повинен був застосувати при вирішенні справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача посилався на те, що позивач порушив чинне законодавство України, що призвело до надмірного нарахування бюджетних коштів, а в листі від 11.11.2016 року №37/12-21469 Управління не порушило права позивача. Також зазначив, що надміру нараховані бюджетні кошти позивачем повернуті, але це не усуває факту порушення ним вимог норм діючого законодавства України. Крім того, вказував на те, що суд безпідставно ухвалив рішення в даній справі, оскільки заявлені позивачем вимоги підлягають розгляду в порядку КАС України.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримав.

Представник відповідача до апеляційного суду не з'явився, про розгляд справи повідомлений.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно довідки № від 18 листопада 2014 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 перемістився з тимчасової окупованої території в м. Київ (а.с. 3).

20 листопада 2014 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги, в якій вказав, що у будь-кого з членів сім'ї відсутнє у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та районах проведення антитерористичної операції (а.с. 33).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вірно встановив ці обставини, так як заяву подавав не позивач, а його дружина від його імені, яка і підписала заяву, колегія не приймає, так як належних та допустимих доказів з приводу особи, яка поставила свій підпис на заяві, суду надано не було.

06 жовтня 2016 року листом Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 жовтня 2016 року повідомлено позивача про виникнення переплати щомісячної адресної допомоги у розмірі 2737,55 грн. (а.с. 5).

13 жовтня 2016 року позивачем перераховано на користь Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації грошові кошти у розмірі 2737,55 грн. (а.с. 6, 7).

11 листопада 2016 року Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації звернулося до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з повідомленням про те, що при зверненні за адресною допомогою позивач повідомив недостовірну інформацію з приводу відсутності у його дружини на праві власності житла , що призвело до надмірної сплати останньому з державного бюджету допомоги у розмірі 2737,55 грн. (а.с.9).

12 травня 2017 року позивач звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про спростування звернення Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із завідомо неправдивим повідомленням про неповернення боргу та проханням припинити кримінальне провадження проти нього. (а.с.4).

31 травня 2017 року листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації повідомлено позивача про відшкодування надміру нарахованих бюджетних коштів у розмірі 2737,55 грн. та про відсутність правових підстав для спростування звернення до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (а.с.8).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд встановив, що факти, які б доводили, що вищезгадане звернення відповідача мотивовано цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, відсутні. Також суд виходив з того, що відповідач, подаючи повідомлення до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві реалізував право на звернення до компетентних органів, передбачене ст. 40 Конституції України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частинами четвертою та сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

Так, згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено ( пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).

Пленум Верховного Суду України у пп. 15, 16 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

У вказаному рішенні КСУ дійшов висновку, що «викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.»

Оскільки на органи Національної поліції покладені функції перевірки правдивості інформації викладеної в заяві про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, то такі дії відповідача не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів, вважає, що відповідач у справі, як юридична особа, не поширював про позивача недостовірну інформацію, а лише повідомив, що мала місце переплата на користь позивача коштів з державного бюджету, через повідомлення позивачем при подачі заяви недостовірної інформації з приводу відсутності у його дружини житла на праві власності.

Позивач ні в суді першої інстанції , ні в суді апеляційної інстанції не заперечував, що така переплата мала місце. Проте вважав, що оскільки він кошти повернув в жовтні 2010 року, то повідомлення в листопаді про переплату містило недостовірну інформацію.

Колегія не погоджується з таким висновком позивача, так як сам факт повернення коштів не спростовує того, що переплата відбулася. Крім того, як вже зазначалось вище до компетенції органу, до якого лист направив відповідач, належить з'ясувати, чи подавав позивач недостовірну інформацію при написанні заяви, чи ні. За результатами такого звернення має бути відповідне процесуальне рішення. При цьому відповідач інформуючи правоохоронні органи про зазначені в листі обставини не порушував честь та гідність позивача, оскільки не висував останньому жодних звинувачень, а лише інформував з метою подальшої перевірки дій позивача на предмет порушень.

З огляду на вищевикладене, суд вірно визначився з характером правовідносин, та вирішив позов, відповідно до поданої позовної заяви.

При цьому посилання в скарзі на додаткові пояснення, які містили додаткові підстави позову, колегія не приймає, так як суд розглядає цивільні справи відповідно до вимог , викладених в позовній заяві. З матеріалів справи не вбачається, що позивач подавав до суду заяву про зміну предмету чи підстав позову. Крім того, відповідно до ЦПК України головуючий не зобов'язаний оголошувати в судовому засіданні зміст всіх письмових пояснень, які містяться в справі.

Посилання в скарзі на те, що позивач не підписував заяву для призначення допомоги є недоведеними, а також на законність ухваленого рішення не впливають з огляду на те, що відповідач , як вже зазначалось вище, не порушував немайнові права позивача, повідомляючи про безпідставну виплату позивачу бюджетних коштів, через неповідомлення про те, що у власності його дружини є житло на не окупованій території.

Доводи про відмову в задоволенні клопотання від 11.09.2017 року про витребування доказів не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вказане клопотання було задоволено на стадії, апеляційного розгляду. Втім, інформація у витребуваних документах, жодного значення з врахуванням обставин, які наведені вище немає та не може бути підставою для скасування рішення суду.

Посилання на те, що суд не застосував норми статей 270, 273, 277, 297 ЦК України, апеляційний суд не приймає, оскільки дослідивши матеріали справи місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відсутні факти, які б доводили, що звернення відповідача мотивовано цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, також суд не встановив складу правопорушення в діях відповідача, не встановив недостовірності, викладеної в листі інформації, та не встановив порушення немайнових прав позивача, а тому у суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність ухваленого рішення не впливають.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи відповідача наведені у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що Управління не порушило права позивача, а повернення позивачем коштів не усуває факту порушення ним вимог норм діючого законодавства України.

При цьому суд виходить з таких норм.

Так, пунктом 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. № 505 (далі - Порядок), грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Відповідно до абзацу 1 пункту 6 Порядку, грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім'ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції) має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які не придатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану.

Згідно абзацу 4 пункту 12 Порядку, виплати грошової допомоги припиняється з наступного місяця у разі виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, дружина позивача - громадянка ОСОБА_3, має у власності житлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, вказане житло було зареєстроване на праві власності лише 30 березня 2016 року (а.с. 34). Тобто , позивач зобов'язаний був в квітні 2016 року повідомити про зміну обставин, а саме про придбання його дружиною житла .

Тобто, саме бездіяльність позивача, допущена ним в квітні 2016 року, спричинила переплату коштів з державного бюджету, та як наслідок направлення листа до органів поліції в листопаді 2016 року з інформацією про виявлені порушення.

Апеляційний суд вважає помилковими доводи представника відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу з приводу того, що вимоги позивача повинні розглядатись в порядку КАСУ, так як в даному випаду позивач звернувся до суду із позовом про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, з посиланням на положення ст.ст. 277, 299 ЦК України, спрямовані на захист особистих немайнових прав, а тому зазначений спір є цивільно-правовим і повинен розглядатися судом за правилами цивільного судочинства.

До аналогічного висновку прийшов і ВСУ в постанові № 6-2502цс15 від 25 листопада 2015 року.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що районний суд розглянув справу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга задоволена бути не може.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 04 квітня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.