Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 753/4844/14-ц

провадження № 61-2684св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року в складі судді Мараєва Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» мотивована тим, що 25 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 19 167 доларів США зі сплатою 9,5 % річних з кінцевим строком повернення кредиту до 25 червня 2015 року, який у подальшому був змінений - до 25 червня 2017 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 25 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки. 20 квітня 2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 25 червня 2008 року перейшло до позивача. Оскільки позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, станом на 20 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 638 538,40 грн, а саме: основний борг за кредитом - 105 158,13 грн, прострочений основний борг за кредитом - 260 896,96 грн, нараховані проценти - 8 246,39 грн, прострочені проценти - 264 236,92 грн.

На підставі викладеного ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просило стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_3, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», про визнання договору недійсним.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що на момент укладення кредитного договору банком були порушені права та охоронювані законом інтереси позичальника як споживача фінансових послуг, оскільки банк не попередив його щодо покладення валютних ризиків виключно на нього, отже, не надав необхідну і достовірну інформацію про споживчий кредит в іноземній валюті для здійснення споживачем свідомого вибору, чим ввів споживача в оману щодо небезпеки отримання кредиту в іноземній валюті та суми збитків, яких це може завдати.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив визнати договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 25 червня 2008 року недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2016 року (в складі судді Парамонова М. Л.) позов ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 638 538,40 грн, судові витрати у розмірі 3 654 грн, а всього - 642 192,40 грн. У задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість. Підписи від імені ОСОБА_3 у договорі поруки виконані не поручителем, а іншою особою. Позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами заявлені вимоги.

Не погоджуючись з рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2016 року, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, оскільки до апеляційної скарги не додано довіреності або іншого документа, що посвідчує повноваження представника; апеляційну скаргу подано з пропуском строку апеляційного оскарження; апеляційна скарга не відповідає вимогам статті 295 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2016 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що станом на день постановлення ухвали ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу, викладену у новій редакції з належно сформульованим клопотанням, не подали, тобто, вимог ухвали апеляційного суду про усунення недоліків не виконали.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив всіх обставин справи. Скаржник виконав вимоги ухвали апеляційного суду та направив до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Апеляційний суд не розглянув указане клопотання та відмовив у відкритті апеляційного провадження у зв'язку із ненаданням апеляційної скарги у новій редакції. Апеляційний суд не мав права відмовляти у відкритті апеляційного провадження з підстав ненадання апеляційної скарги у новій редакції, оскільки це є лише підставою для повернення апеляційної скарги.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

22 лютого 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Як вбачається з матеріалів справи, не погодившись з рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2016 року, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, оскільки до апеляційної скарги не додано довіреності або іншого документа, що посвідчує його повноваження; апеляційну скаргу подано з пропуском строку апеляційного оскарження; апеляційна скарга не відповідає вимогам статті 295 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Згідно з частиною другою статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження) до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції порушив вказані норми процесуального права.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду ОСОБА_3 подала до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та копію довіреності на представника.

Апеляційний суд, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, не навів мотивів, з яких він не розглянув клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке знаходиться у матеріалах справи.

Разом з тим, процесуальним законом не було передбачено права апеляційного суду відмовляти у відкритті апеляційного провадження з підстав ненадання уточненої редакції апеляційної скарги, оскільки неусунення недоліків в цій частині є лише підставою для вирішення питання про повернення апеляційної скарги.

Отже, апеляційний суд позбавив ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За викладених обставин ухвала Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 рокуне може вважатись законною і обґрунтованою, тому наявні підстави для її скасування, а справу необхідно передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик