Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2-638/519/15-ц

провадження № 61-13887св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2,

третя особа - приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Лавінда НаталіяОлександрівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2016 року у складі колегії суддів: Шевченко Н. Ф., Івах А. П., Бобровського В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_2 про визнання іпотеки припиненою.

Позов мотивовано тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу він є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Вищевказана квартира була придбана ним у ОСОБА_4 В свою чергу ОСОБА_4 придбав спірну квартиру у ОСОБА_2

У лютому 2012 року на його ім'я надійшли вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про погашення заборгованості, а також пені на загальну суму 467 831,99 доларів США та звільнення житлового приміщення. Стало відомо, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 уклала з банком нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого і стала однокімнатна квартира АДРЕСА_2

Проте, факт відсутності заборони відчуження або арешту зазначеної квартири підтверджено витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 27 грудня 2010 року.

Посилаючись на вищевикладене ОСОБА_1 просив визнати припиненим договір іпотеки (нерухомого майна), укладений 05 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н. О., зареєстровано в реєстрі за № 3513.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення районного суду мотивовано тим, що підстави передбачені статтями 17, 49, 50 Закону «Про іпотеку» для припинення дії іпотечного договору відсутні.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2016 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 вересня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Визнано припиненою іпотеку, що виникла на підставі договору іпотеки укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, посвідченого 05 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Лавіндою Н. О., зареєстрованого за № 3513, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_2.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 803,88 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що реалізація квартири АДРЕСА_3 була здійснена в межах здійснення ліквідаційної процедури та ліквідатором було здійснено продаж квартири на підставі договору купівлі-продажу. З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається (пункт 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Встановивши вказані обставини, у справі апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідно до статті 575 ЦК України, статті 28 Закону України «Про заставу», статті 38 Закону України «Про іпотеку» іпотека є припиненою.

У червні 2016 року ПАТ «УкрСибанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення апеляційного суду Херсонської області від 31 травня 2016 року, залишити в силі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 вересня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду суперечить положенням частини другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предметі іпотеки.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на касаційну скаргу в якому зазначив, що апеляційний суд, вирішуючи спір, врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15, згідно з яким особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернуто стягнення з підстав, передбачених статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 05 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (у подальшому назва змінена на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір споживчого кредиту № , згідно з умовами якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 42 000,00 доларів США зі сплатою 10,5 % річних за користування кредитом, терміном до 05 жовтня 2028 року.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений 05 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Лавіндою Н.О., зареєстрований за № 3513, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_4, вартістю 236 000,00 грн.

Постановою господарського суду Харківської області від 22 листопада 2010 року фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 Е.) визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14 грудня 2010 року зобов'язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лавінду Н. О. зняти заборону відчуження об'єкта нерухомості та вилучити запис із Державного реєстру іпотек щодо квартири АДРЕСА_4.

16 грудня 2010 року арбітражним керуючим ліквідатором боржника ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_5 було продано вказану квартиру ОСОБА_4

27 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_5 посвідчений приватним нотаріусом ГлущенкоІ. Ю.

Відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу квартири продавець гарантує, що зазначена квартира на момент укладання договору дійсно належить йому на праві приватної власності, нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не передана в іпотеку, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 27 грудня 2010 року.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10 лютого 2011 року ухвалу господарського суду Харківської області від 14 грудня 2010 року скасовано.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17 серпня 2011 року постанову господарського суду Харківської області від 22 листопада 2010 року скасовано, провадження у справі припинено, у зв'язку з чим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н. О. повторно внесено запис про обтяження іпотекою спірної квартири.

У лютому 2012 року на ім'я ОСОБА_1 надійшли вимоги ПАТ «УкрСиббанк» № 2595/30-31 та № 2596/30-31Г, відповідно до яких йому запропоновано погасити кредитну заборгованість на загальну суму 47 831,99 доларів США та звільнити житлове приміщення.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним.

Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинна на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що зняття обтяження на спірне майно є підставою для припинення іпотеки та фактично ототожнив ці поняття, не звернувши уваги, що обтяження тягне за собою лише право обмеження розпорядженням майном.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, яким встановлено відсутність передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстав для припинення іпотеки.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статті 388 ЦК України, та помилково було скасоване рішенням апеляційного суду.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.

Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2016 року скасувати.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 вересня 2015 року залишити в силі.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило