Справа № 156/566/17 Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/720/18 Категорія: 48 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бовчалюк З.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1, та її представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 17 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позов мотивує тим, що під час перебування з відповідачем у шлюбі, ними було придбано автомобіль НОМЕР_1, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, який було поставлено на облік на ім'я відповідача. Шлюб між ними розірвано, однак ще під час шлюбу відповідач без її згоди відчужив вказаний автомобіль. На даний час ними не досягнуто добровільної згоди щодо поділу вказаного майна, тому вона вважає необхідне здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя в судовому порядку та стягнути грошову компенсацію з відповідача за частку в спільному сумісному майні подружжя.

Просить, з врахування заяви про уточнення позовних вимог, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частку у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 58 140,00 грн., що становить половину вартості спільного сумісного майна подружжя: автомобіля "Volkswagen Transporter", 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, а також понесені нею судові витрати: сплачений судовий збір та витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 17 квітня 2018 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 58 140,00 грн., що становить половину вартості спільного сумісного майна подружжя - автомобіля НОМЕР_1, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_2.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль"Volkswagen Transporter", 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а тому згідно з частиною другою статті 60 СК України, вважається їх спільною сумісною власністю, і кожна із сторін має рівні права на нього.

Такі висноки суду є правильними та таким, що узгоджуються з нормаи права, які регулюють спірні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-ЕГ № 086675, виданого 11.02.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 11.02.2014 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1 (а.с.15).

19.05.2017 року за рішенням Іваничівського районного суду Волинської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.67).

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено показами свідків - батьків позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6, саме вони придбали автомобіль Volkswagen Transporter, 1998 року випуску за власні кошти, які отримували від ведення підсобного господарства, та подарували його сторонам з нагоди укладення шлюбу. Так, як у ОСОБА_1 посвідчення водія не було, то реєструвати вищевказаний автомобіль вирішили на зятя - ОСОБА_4. Такі покази свідків відповідачем не спростовували та не заперечувались, окрім того сам апелянт в апеляційній скарзі вказував, що автомобіль був подарований батьками позивача при цьому вказував, що особисто йому.

Згідно з Інформаційною довідкою територіального сервісного центру МВС України у Волинській області № 0744 автомобіль Volkswagen Transporter дійсно був зареєстрований за ОСОБА_4 26.06.2014 року (а.с.5).

Інформаційною довідкою територіального сервісного центру 0744 МВС України у Волинській області № 31/3/4-803 від 24.02.2018 року стверджується, що 01.03.2017 року транспортний засіб "Volkswagen Transporter", д.н.з. НОМЕР_3, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 був перереєстрований на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ (інший власник). Станом на 01.03.2017 року даний автомобіль не є власністю ОСОБА_4 (а.с.60).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина другастатті 372 ЦК України).

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що автомобіль Volkswagen Transporter, 1998 року був подарований батьками позивача сторонам з нагоди укладення шлюбу, а тому належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Такі висновки суду відповідачем належними, допустимими та беззаперечними доказами не спростовані.

Суд першої інстанції цілком обґрунтовано констатував, що вибуття транспортного засобу 01.03.2017 року із спільної сумісної власності подружжя відбулось поза волею позивача, кошти від реалізації автомобіля використані не в інтересах сімї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи № 9064, складеним 25 жовтня 2017 року, середня ринкова вартість автомобіля марки Volkswagen Transporter, 1998 року випуску, вантажний фургон з робочим обємом двигуна 1898 см3, дизель, 5-ти ступінчата МКПП, базової комплектації, ідентичного автомобілю Volkswagen Transporter, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, станом на 25.10.2017 року (на момент проведення експертизи) складає 116 280 грн. 00 коп. (а.с.28-29).

В суді апеляційної інстанції встановлено, що при пропозиції суду першої інстанції надати спірний транспортний автомобіль для огляду, відповідач категорично заперечуючи вказав, що оскільки не є його власником то немає змоги забезпечити його огляд.

Таким чином вартість автомобіля, який є предметом даного спору, що визначена експертом у висновку від 25.10.2017 року відповідачем не спростована.

Вартість автомобіля, що визначена експертом, в еквіваленті на іноземну валюту , а саме долару США, відповідає тій вартості про яку вказували свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення 1/2 частини вартості транспортного засобу Volkswagen Transporter", д.н.з. НОМЕР_3, 1998 року випуску, оскільки цей автомобіль набутий подружжям під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю і кожна з сторін має рівні права на нього.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували отримання коштів від його відчуження подружжям, та що кошти були використані в інтересах сімї, як посилається відповідач в своїй апеляційній скарзі.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Висновки суду першої інстанції відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 17 квітня 2018 року в даній справі без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судд: