Справа 165/1769/18
Провадження 2-о/165/50/18
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2018 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Нововолинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про встановлення факту смерті,-

встановив:

11 липня 2018 року заявник ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про встановлення факту смерті.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 січня 2016 року під час відвідування родини в селищі Ювілейне (тепер смт.Катеринівка) Артемівського району м.Луганська Луганської області раптово помер її чоловік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою про причину смерті №20 від 16.01.2016, виданою Державною установою «Луганська міська багатопрофільна лікарня №15» Луганської Народної Республіки,та свідоцтвом про смерть серії І-ЕД № 447657, виданого 18 січня 2016 року виконкомом Ювілейної селищної ради м.Луганська Луганської області. Вказані документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки були видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями». Вона звернулась до Нововолинського міського відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Волинській області із заявою про видачу повторного свідоцтва про смерть чоловіка, проте отримала відмову у звязку з тим, що факт його смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим невизнаною ЛНР, що перебуває на тимчасово окупованій території України, та яке не відповідає зразку документів відповідно до вимог діючого законодавства України. Просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Грузія, який помер 16 січня 2016 року у селищі Ювілейне (тепер смт.Катеринівка) Артемівського району м.Луганська Луганської області, що необхідно йому для оформлення спадщини та пенсії по втраті годувальника.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 не зявилась, подала до суду письмову заяву, у якій просить заяву розглядати у її відсутності, заявлені вимоги підтримала, просить заяву задоволити (а.с.27).

Заінтересована особа Нововолинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області в судове засідання не з'явилась, подала до суду письмову заяву, в якій просить заяву розглядати у відсутності її представника (а.с.28).

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що заява є підставною і підлягає задоволенню у звязку з наступним.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії ІV-ЯР №248532, виданого 26.04.1959, заявник ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 (а.с.21).

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та її покійний чоловік ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеними особами, які взяті на облік Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, що підтверджується копіями довідок №751000040 від 24.10.2014, № від 24.07.2017 (а.с.17, 20).

Згідно копії паспорта серії ЕМ №173539, ОСОБА_2 був зареєстрований Артемівським РВ ЛМУ УМВСУ в Луганській області за адресою: вул.Запорожченко, 6/71, с.Ювілейне Луганської області (а.с.16).

За твердженням заявника,її чоловік ОСОБА_2 помер у селищі Ювілейне (тепер смт.Катеринівка) Артемівського району м.Луганська Луганської області 16 січня 2016 року, причина смерті хронічна судинна недостатність, атеросклероз судин головного мозку. На підтвердження факту смерті останнього заявником надана копіядовідки про причину смерті №20 від 16.01.2016 року, виданої Державною установою «Луганська міська багатопрофільна лікарня №15» Луганської Народної Республіки,копія довідки про смерть №10 від 18.01.2016 року, виданої виконкомом Ювілейної селищної ради м.Луганська Луганської області, а також копію свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 447657, виданого 18 січня 2016 року виконкомом Ювілейної селищної ради м.Луганська Луганської області (а.с.4, 5, 6).

Факт поховання ОСОБА_2 підтверджується наявними в матеріалах справи фотознімком могили покійного та копією накладної від 17.01.2016 року про оплату ритуальних послуг (а.с.7, 8).

Актом, складеним комісією у складі інспектора КП "УЖК №2" ОСОБА_3, майстра КП "УЖК №2" ОСОБА_4, підтверджується, що позивач ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 з січня 2015 року до дня його смерті (а.с.22).

Нововолинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області відмовив заявнику ОСОБА_1 у видачі повторного свідоцтва про смерть чоловіка ОСОБА_2 у звязку з тим, що подане заявником свідоцтво про смерть, видане виконкомом Ювілейної селищної ради м.Луганська Луганської області є нелегітимним та не визнається на території України (а.с.10).

Як вбачається із листа Нововолинсько-Іваничівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області №4185/08-20-15 від 06.07.2018 року, у звязку із подачею заявником ОСОБА_1 документів, виданих на тимчасово окупованій території України та визнаних недійсними на території України і такими, що не створюють правових наслідків, їй відмовлено у призначення пенсії у звязку із втратою годувальника (а.с.9).

Встановлення факту смерті ОСОБА_2, що має юридичне значення, необхідно заявникові для оформлення у встановленому законом порядку свідоцтва про смерть.

У відповідності до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України).

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 9, 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України.

Положеннями ст. ст.3,8,9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Разом з тим, при вирішення питання щодо оцінки доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Так, згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії (Namibia case), ), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий).

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

На підставі п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті її чоловіка ОСОБА_2, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як його, так і померлої фізичної особи, які за своє суттю є подіями та діями, які нерозривно повязані з фізичною особою і припиняють її можливість бути субєктом цивільних прав та обовязків.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Рішення підлягає негайному виконанню відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України.

Керуючись ст. 258, ст.259, ст.ст.263-265, ст.268, п.8 ч.1 ст. 315, ст.317, ст.319 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Заяву задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Грузія, який помер 16 січня 2016 року у селищі Ювілейне (тепер смт.Катеринівка) Артемівського району м.Луганська Луганської області.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Волинської області через Нововолинський міський суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя А.В.Василюк