ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/875/18 Справа № 204/4606/17 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2017 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення.

Відзивів на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 24.09.2007 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу ВЕІ №755756 реєстр 1392, 28.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайленко В.Г.

28.12.2006 року між ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №DNU0GK00000971, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у вигляді поновлювальної лінії, в сумі 29 800,00 грн. на строк до 28.12.2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором № DNU0GK00000971 від 28.12.2006 року між банком та ОСОБА_1 28 грудня 2006 року був укладений договір іпотеки № DNU0GK00000971, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №б/н від 28.12.2006 року квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул.Новокримській, б. 5 кв. 271.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 06.12.2016 року № 74969095 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровано 01.12.2016 року за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 28.12.2006 року (арк.с.3).

14.06.2017 року банком надіслано претензію ОСОБА_3 з вимогою добровільно звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (арк.с.4).

В обґрунтування всоїх позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, а відповідач на письмову вимогу іпотекодержателя разом із усіма мешканцями добровільно житлове приміщення не звільнив.

Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно із ч.2 ст.109 ЖК України вбачається, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відтак ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону Про іпотеку підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитні кошти були отримані ОСОБА_4 за кредитним договором № DNU0GK00000971 від 28.12.2006 року , а за які кошти придбана квартира ОСОБА_1 позивачем суду не надано.

Крім того, банк не зазначив іншого постійного житлового приміщення, куди відповідачі повинні бути виселені з іпотечного житла. Доказів про наявність у відповідачів іншого житла, крім переданого в іпотеку, суду не надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що в іпотеку була передана квартира, яка придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, у зв'язку з чим відсутні підстави для виселення мешканців зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунов