Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 309/500/16-ц

провадження № 61-4583св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Карпенко С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2016 року у складі судді Довжанин М. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Павліченка С. В., Бондаренка Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся в суд із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про зобов'язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовано тим, що у червні 2013 року позивач замовив для розробки проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля Карпат» (далі - ТОВ «Земля Карпат»). У квітні 2014 року проект було фактично розпочато для розробки, однак для повного його завершення позивачу необхідно було надати додаткову інформацію (довідки та іншу документацію) виконавцю, тобто ТОВ «Земля Карпат». Після того, як позивач зібрав всю необхідну інформацію і проект землеустрою було розроблено, він звернувся до управління Держземагентства у Закарпатській області для його погодження. На письмову заяву про розгляд та погодження проекту відповіді від відповідача позивач не отримав. Тому позивач вважав, що йому було відмовлено у погодженні технічної документації розробленого проекту, та просив суд постановити рішення, яким зобов'язати відповідача розглянути питання про затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки згідно з даним проектом у йому у приватну власність.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2016 року позов задоволено. Зобов'язано управління Держгеокадастру у Закарпатській області розглянути питання про затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки площею 1 га, розташованої в урочищі «Лопош», поза межами населеного пункту смт Вишково Хустського району Закарпатської області, згідно з даним проектом у приватну власність ОСОБА_6

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач безпідставно не розглядає звернення позивача, чим порушує його право, передбачене статтею 121 ЗК України, на безоплатну передачу у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, то є підстави для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області відхилено, рішення Хустського районного суду від 23 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

У жовтні 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Закарпатській області подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року, у якій заявник просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано належної оцінки доказам, не з'ясовано всіх юридичних фактів, висновки судів не відповідають обставинам справи, що привело до прийняття неправильного рішення; судами не з'ясовано чи звертався позивач до відповідача із заявою (клопотанням), на яку не одержав відповіді; судами не встановлено, які правовідносини виникли між сторонами справи; в матеріалах справи відсутні відомості про те, що земельна ділянка площею 1 га, розташована в урочищі «Лопош», поза межами населеного пункту смт Вишково Хустського району Закарпатської області, відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення, і повноваження щодо розпорядження нею належать відповідачу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року вищевказану цивільну справу передано Верховному Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частин першої та другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач безпідставно не розглядає звернення позивача, чим порушує його право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, закріплене статтею 121 ЗК України.

Однак з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі в редакції станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У свою чергу, під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, слід розуміти будь-які владні повноваження у рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя.

Згідно з частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

При цьому відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень

Статтею 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Так, в окремих випадках, сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Як встановлено судом першої інстанції, у червні 2013 року ОСОБА_6 замовив у ТОВ «Земля Карпат» розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Після розробки ТОВ «Земля Карпат» проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_6 звернувся до управління Держземагентства у Закарпатській області для його погодження.

Звернення ОСОБА_6 відповідачем не розглянуто.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Поняття суб'єкта владних повноважень визначено в пункті 7 частини першої статті 3 КАС України, відповідно до якого суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. При цьому при визначенні юрисдикції справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмета спірних правовідносин.

У той же час відповідно до статті 80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є, громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Положеннями статті 84 ЗК України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у приватну власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною восьмою статті 118 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, а саме: проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Згідно з частиною дев'ятою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, оскільки предметом оскарження у цій справі є невиконання відповідачем владних повноважень відносно розгляду та погодження проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки позивачу, і цей спір не стосується питання правомірності набуття (не набуття) фізичною чи юридичною особою відповідної земельної ділянки, то розгляд зазначеної справи в порядку цивільного судочинства не можливий.

Такий спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На вказане суди уваги не звернули та, розглядаючи спір у порядку цивільного судочинства, допустили порушення норм процесуального права.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю з підстав, передбачених частинами першою та другою статті 414 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик