Ухвала

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 757/46709/16-ц

провадження № 61-8253св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя - доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державна іпотечна установа,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державної іпотечної установи, яка підписана представником Тодосієнком ВалеріємМихайловичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року у складі судді Гладун Х. А. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року у складі суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про припинення зобов'язань по договорам. Позовна заява мотивована тим, що 24 листопада 2014 року з публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський») ОСОБА_4 уклала договір про іпотечний кредит № 09/І-2014, за умовами якого банк надав кошти у сумі 238 359,97 грн строком до 24 листопада 2039 року, а вона зобов'язалася повернути кредит та сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 17,99% річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 листопада 2014 року позивач уклав з банком іпотечний договір № 09-ІП-2014, предметом якого є квартира № 3-441, загальною площею 49,6 кв. м, що розташована у АДРЕСА_1, та договір поруки № 09/П-2014, відповідно до якого ОСОБА_5 виступила поручителем.

Також нею з приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Форте», від імені якого діяв ПАТ «Банк Михайлівський», було укладено договір добровільного страхування майна № ZM 09/І-2014, на підставі якого була застрахована квартира, яка є предметом договору іпотеки.

30 березня 2015 року ПАТ «Банк Михайлівський» повідомив її про відступлення права вимоги за договорами Державній іпотечній установі, про необхідність зміни вигодонабувача та те, що з 24 березня 2015 року всі зобов'язання позичальника (поручителя) підлягають виконанню наступному кредитору, порядок виконання грошових зобов'язань, встановлений в договорі про іпотечний кредит, залишається незмінним.

Позивач стверджувала, що продовжувала здійснювати виплати по кредиту на рахунок ПАТ «Банк Михайлівський», так як до неї не надходило інформації про зміну порядку виплати кредиту, при цьому, нею вносилися платежі у більшому розмірі, ніж визначено було умовами договору, для дострокового погашення кредитної заборгованості, і 13 травня 2016 року, здійснивши платіж у сумі 231 192, 54грн, вона достроково погасила кредит, а тому згідно пункту 10.1 договір іпотечного кредиту має бути припинено.

01 червня 2016 року на її адресу від відповідача надійшов лист про прийняття рішення про припинення обслуговування ПАТ «Банк Михайлівський» іпотечних кредитів, у зв'язку із чим відповідач, як кредитор, повідомив нові реквізити для внесення грошових коштів на погашення кредитної заборгованості.

15 червня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою про отримання довідки про закриття кредиту у зв'язку з достроковим погашенням, проте відповіді так і не отримала, а 22 липня 2016 року проінформувала Державну іпотечну установу, що 13 травня 2016 року виконала зобов'язання в повному обсязі за договором іпотечного кредиту та долучила всі квитанції по сплаті кредиту. Однак, в листі від 05 серпня 2016 року відповідач вказав, що тільки від позивача йому стало відомо про останній платіж від 13 травня 2016 року, але такий переказ ПАТ «Банк Михайлівський» не виконав, тому, у зв'язку з ненадходженням до відповідача грошових коштів, не має підстав для зменшення заборгованості за договором кредиту, припинення іпотеки та зняття обтяжень. Листом від 25 серпня 2016 року позивача повідомлено про існування станом на 09 серпня 2016 року простроченої заборгованості у сумі 10 635, 75 грн та про вимогу про дострокове повернення кредитної заборгованості у сумі 235 664,02 грн.

З урахуванням наведеного, просила суд визнати припиненим основного зобов'язання належним його виконанням по договору іпотечного кредиту № 09/І-2014 року від 24 листопада 2014 року перед Державною іпотечною установою, акцесорного зобов'язання по іпотечному договору від 24 листопада 2014 року № 09-ІП-2014 та по договору поруки від 24 листопада 2014 року № 09/П-2014 та просила стягнути з відповідача витрати на оплату правової допомоги в розмірі 44 619 грн, за отримання аудиторського звіту - 2 000 грн та судовий збір - 2 356,64 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року позов задоволено, припинено зобов'язання ОСОБА_4 по договору про іпотечний кредит від 24 листопада 2014 року № 09/І-2014 належним його виконанням перед Державною іпотечною установою, визнано припиненими зобов'язання по іпотечному договору від 24 листопада 2014 року № 09-ІП-2014 та по договору поруки від 24 листопада 2014 року № 09/П-2014, стягнуто з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_4 витрати на оплату правової допомоги в сумі 44 619 грн та судового збору у сумі 2 356, 64 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що зобов'язання ОСОБА_4 за договором про іпотечний кредит припинилися їх належним виконанням, а відтак порука й іпотека також вважаються припиненими.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року змінено в частині стягнення з Державної іпотечної установи витрат на оплату правової допомоги, зменшивши їх розмір до 6 944,72 грн. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що зобов'язання за договором про іпотечний кредит, порука й іпотека припинилися у зв'язку із їх належним виконанням.

У лютому 2018 року Державна іпотечна установа подала касаційну скаргу у якій просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому посилалась на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказувала, що матеріали справи не містять належних доказів сплати заборгованості за договором про іпотечний кредит на рахунок кредитора Державної іпотечної установи, так як і доказів перерахування ПАТ «Банк Михайлівський» на рахунок установи сплачених коштів ОСОБА_4 у сумі 231 192,54 грн. Крім того, договір про надання правової допомоги не є документом, який посвідчує повноваження адвоката та ставить під сумнів законність представництва.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу у якому вказувала на те, що рішення судів є законними і обґрунтованими, та підстав для задоволення касаційної скарги немає. Оскільки ніякої інформації про заміну порядку виплати кредиту позивачу не надходило ні від ПАТ «Банк Михайлівський» ні від Державної іпотечної установи, а тому позивач продовжував платити на рахунок ПАТ «Банк Михайлівський».

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо особі не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

28 березня 2018 року до суду надійшло клопотання Державної іпотечної установи, подане Тодосієнком ВалеріємМихайловичем, про зупинення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року. Клопотання мотивоване тим, що завчасне стягнення витрат на оплату правової допомоги у розмірі 6 944,72 грн та судових витрат порушить законність та послідовність виконання рішень судів та унеможливить повернення таких коштів, у разі скасування рішень Верховним Судом.

Тлумачення статті 436 ЦПК України свідчить, що заява про зупинення виконання судового рішення має містити обґрунтування необхідності зупинення виконання рішення. Проте до заяви не додано будь-яких доказів, які б підтверджували необхідність зупинення виконання судового рішення. Тому, на підставі статті 436 ЦПК України, у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись статтями 33, 34, 260, 401, 436 ЦПК України ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Державної іпотечної установи, поданого Тодосієнком Валерієм Михайловичем, про зупинення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року.

Справу № 757/46709/16-ц за позовом ОСОБА_4 до Державної іпотечної установи, третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», ОСОБА_5, про припинення зобов'язання по договорам іпотеки, призначити до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель