АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/17402/17

Провадження № 22-ц/787/263/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретар судового засідання Вихотень Я. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3;

відповідач Відкрите акціонерне товариство «Рівнеазот»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року у складі судді Ковальова І.М., ухваленого в м. Рівне о 14 годині 33 хв., відомості про дату виготовлення повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» к справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_3 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Рівнеазот», в якому просить стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини заробітної плати, нараховану відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати», а також відшкодувати заподіяну порушенням своїх трудових прав моральну шкоду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 23 березня 2017 року по день фактичного розрахунку 07 листопада 2017 року, без виключення сум на податки, збори та обовязкові платежі, справляння і сплата яких є обовязком роботодавця в сумі 40 169,36 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати, нараховану відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати» в сумі 1824,18 грн. та 5000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» судовий збір в розмірі 640,00 грн. та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що видача працівникові належно оформленої трудової книжки і проведення із ним розрахунку в день звільнення є обовязком працедавця, який, проте, відповідачем дотриманий не був. Місцевий суд також врахував, що відповідачем не доведено відсутності вини у порушенні строків виплати належних працівникові сум при звільненні та взяв до уваги положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати», котрим передбачено стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, нарахованої і не виплаченої вчасно. Суд визнав дії відповідача такими, що завдали моральних страждань позивачу, порушили його життєві звязки, відновлення котрих потребувало додаткових зусиль, та стягнув на користь останнього моральну шкоду у заявленому ним розмірі.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням фактичних обставин справи в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, ПрАТ «Рівнеазот» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що підставою відповідальності власника або уповноваженого ним органу за несвоєчасну виплату належних працівникові сум за ч. 1 ст. 117 КЗпП України є два юридичних факти: 1. порушення строків розрахунку при звільненні, 2. вина власника. Вказує, що мають місце поважні причини та обєктивні обставини, що мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобовязань по виплаті заробітної плати. Пояснює, що згідно наказу № 293 від 10.04.2017 року було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів підприємства і оголошено вимушений простій. Додає, що ці обставини потягли за собою затримку у виплаті нарахованої заробітної плати і вихідної допомоги позивачу і заподіяння йому таким чином шкоди. Натомість ця шкода завдана особі у звязку із вчиненням дій, спрямованих на усунення небезпеки, що загрожує цивільним правам та інтересам ПрАТ «Рівнеазот», і цю небезпеку за даних умов неможливо усунути іншими засобами, тобто ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку із звільненими працівниками діє у стані крайньої необхідності. Покликається на ч.2 ст. 117 ЦК України, яка передбачає можливість звільнення від відшкодування шкоди повністю або частково з огляду на обставини, за яких ця шкода була заподіяна. Звертає увагу, що підприємство є платником єдиного внеску, який в тому числі розподіляється на загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття. Зауважує, що позивач не був позбавлений можливості звернутися до Центру зайнятості та отримати допомогу по безробіттю, а тому за цей період не підлягає виплаті середній заробіток. Вказує на ряд поважних причин та обєктивних обставин, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобовязань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема: наявність перед підприємством непогашеної заборгованості за утримання очисних споруд з боку РОВКП «Рівнеоболводоканал», призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив, а також вжиття заходів для оплати заборгованості за газ, відновлення виробництва та збереження 2712 робочих місць у стані крайньої необхідності. Заперечує обґрунтованість стягнення моральної шкоди та недоведеність стягнутої судом суми. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, нарахованої відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати» сторонами не оскаржене, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не перевіряється.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, Апеляційний суд Рівненської області прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходить з наступного.

ОСОБА_4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот», працюючи на посаді слюсаря-ремонтника.

Наказом №735-ВК від 21 березня 2017 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю.

При звільненні позивача з роботи йому було виплачено не всю нараховану заробітну плату за січень, яку виплачено частково (37,51%), залишок становить 1700,37 грн., лютий в сумі 4241,29 грн. та за березень (з компенсацією за невикористану відпустку за вихідною допомогою) в сумі 17 221,41 грн., всього 23 163,07 грн.

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2017 року по справі №569/9453/17 стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_3 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 23 163,07 грн..

На день звільнення 25 квітня 2017 року у відповідача існувала заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати та сума, що підлягала виплаті при звільненні, становила 41 577,82 грн., що підтверджується довідкою про суми, які належать до виплати при звільненні від 21 липня 2017 року №1599 (а.с. 9). Зазначена заборгованість станом на час звернення до суду виплачена не була.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні тим, що при звільненні 21 березня 2017 року відповідач не провів з ним розрахунку у встановленому законом порядку, чим порушив його трудові права, та у свою чергу завдав і моральної шкоди, яка проявилась у порушенні звичайного способу життя, життєвих звязків та необхідності докладання додаткових зусиль для їх організації. Просив стягнути на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також моральну шкоду в сумі 5 000 грн...

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керувався передбаченим законом обовязком в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, та виходив з того, що цей обовязок відповідачем дотриманий не був. Суд також врахував, що відповідачем не доведено відсутності вини у порушенні строків виплати належних працівникові сум при звільненні. Суд першої інстанції врахував характер та тривалість моральних страждань позивача, завданих неправомірними діями відповідача, порушення його життєвих звязків, додаткові зусилля для їх відновлення, стягнувши моральну шкоду у заявленому позивачем розмірі.

На підтвердження даних висновків у рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і суд апеляційної інстанції.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, і розрахункові кошти останнім були отримані лише 07 листопада 2017 року. Дані обставини стороною відповідача не заперечуються.

ОСОБА_4 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 ( Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

ОСОБА_4 п. 8 Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Наявні в матеріалах розрахунки сум, належних позивачу внаслідок порушення відповідачем строків виплати, відповідають фактичними обставинам справи та вимогам закону і відповідачем не заперечуються.

ОСОБА_4 Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», загальна кількість робочих днів у березні 22 робочих дні, у квітні 19 робочих днів, травні 20 робочих днів, в червні 20 робочих днів, у липні 21 робочий день, у серпні 22 робочих днів, у вересні 21 робочий день, у жовтні 21 робочий день, в листопаді 21 робочий день.

В періоді, за який позивач просить стягнути середній заробіток з 21 березня 2017 року по 07 листопада 2017 року включно, кількість робочих днів становить 154 і включає в себе: 08 робочих днів у березні 2017 року, 19 робочих днів у квітні 2017 року, 20 робочих днів у травні 2017 року, 20 робочих днів у червні 2017 року, 21 робочий день у липні 2017 року, 22 робочих дні у серпні 2017 року, 21 робочий день у вересні 2017 року, 21 робочий день у жовтні 2017 року, 04 робочих дні у листопаді 2017 року.

Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 260,84 грн. (що підтверджується довідкою № 2162 від 30.10.2017р. на а.с. 9), то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за період з 21 березня 2017 року по 07 листопада 2017 року включно, становить 40 169 грн. 36 коп., і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на відсутність вини відповідача у затримці розрахунку як на підставу звільнення його від виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обовязок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Предявляючи таку вимогу до власника, працівник не зобовязаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обовязок доведення її відсутності лежить на власникові.

Колегія суддів приходить до переконання, що відповідачем не наведено доказів, які б свідчили про відсутність вини власника чи уповноваженого ним органу у затримці виплати належних сум в день звільнення та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Що стосується задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про те, що прушення відповідачем трудових прав позивача щодо затримки проведення розрахунку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні призвело до порушення його звичного способу життя та завдало моральних страждань.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Заявлений позивачем розмір морального відшкодування не порушує принципів розумності та справедливості, є обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції у цій частині.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

ОСОБА_2