Справа № 361/7310/16-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/2415/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 10.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сержанюка А.С., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого в м. Бровари 16 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без укладення шлюбу, визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна, визнання права власності на ? частку у спільному майні,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без укладення шлюбу, визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна, визнання права власності на ? частку у спільному майні.

Позов мотивовано тим, що 15 березня 2013 року вона познайомилась із відповідачем, а із 06 липня 2014 року по 27 червня 2016 року вони проживали спільно однією сімєю та вели спільне господарство за адресою АДРЕСА_1, це була двокімнатна квартира, в якій вони займали окрему кімнату, а в іншій кімнаті проживали інші особи, із кухнею в спільному користуванні. Заселившись до кімнати, вони з відповідачем спільно облаштували кімнату, в якій проживали, під час спільного проживання вона готувала для обох їжу, прибирала у квартирі, прала постільну білизну та одежу відповідача, майже завжди разом з відповідачем ходили за покупками по магазинах, проводили майже весь вільний час. Крім того, що вони проживали однією сімєю та вели спільний побут, також разом відвідували родичів, місця відпочинку.

За час спільного проживання однією сімєю ними було придбано за спільні кошти квартиру у ЖК «Олімпійський» м. Бровари за адресою АДРЕСА_2, право власності на яку оформлене за відповідачем. Квартира придбавалася на етапі будівництва через купівлю майнових прав щодо квартири, загальна вартість яких склала 350230 грн.

В червні 2016 року без жодних відомих причин відповідач повідомив її, що незадоволений спільним проживанням та бажає розійтись, забрав в неї ключі від квартири АДРЕСА_3, в подальшому, під психологічним тиском відповідача і внаслідок його дивної поведінки, вона забрала особисті речі з даної квартири і переїхала до батьків.

З огляду на викладене просила встановити факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сімєю без шлюбу з 06 липня 2014 року до 27 червня 2016 року, визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_4 обєктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити дане майно, виділивши кожному із сторін та визнавши за ними право власності на ? частину вказаної квартири.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції критично поставився до письмових пояснень ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, виходячи з того, що вказані особи не були допитані свідками у суді, та у звязку з тим, що письмові свідчення цих осіб були надані безпосередньо у звязку з розглядом даної справи на прохання позивача, судом не прийнято їх і як належні письмові докази. Висновок суду стосовно нібито ідентичних пояснень свідків, що є порушенням принципу допиту свідків окремо один від одного, є безпідставним, оскільки порівняння текстів заяв ОСОБА_4 і Кулик доводить відсутність їх абсолютної ідентичності.

Не відповідають обставинам справи висновки суду про те, що виходячи із пояснень ОСОБА_4 і ОСОБА_5, вони проживали разом із сторонами в квартирі у період, який не відноситься до періоду укладення відповідачем договору про майнові права та внесення відповідних платежів, а також набуття відповідачем права власності.

Суд неправильно оцінив заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зазначивши у рішенні, що у вказаних свідченнях відсутня конкретна інформація, яка б однозначно могла свідчити про наявність обставин, які доказують створення сімї сторонами, зокрема ведення спільного господарства і спільного бюджету, а також спільного придбання квартири.

Суд неповно та не всебічно дослідив наявні у справі докази, зокрема не досліджено і не враховано той факт, що познайомилися позивач з відповідачем 15 березня 2013 року та між ними були близькі стосунки, характерні для стосунків, які виникають між дівчиною і хлопцем, що зустрічаються, до 06 липня 2014 року, а з липня 2014 року до 27 червня 2016 року сторони уже проживали спільно однією сімєю, вели спільне господарство, що підтверджується показаннями свідків та фотознімками.

Крім того, безпідставним є висновок суду щодо необхідності ведення спільного бюджету у розумінні ст. ст. 3, 74 СК України, ст. 368 ЦК України. Суд звертає увагу на факти, які, за висновками суду, вказують на відсутність між сторонами взаємних зобовязань, які виникають у членів сімї по відношенню один до одного, зокрема, стосунки відповідача з іншими жінками під час спільного проживання, разом із тим, дані обставини свідчать лише про зловживання довірою з боку останнього, а також характеризують особистість відповідача.

Також не відповідає дійсності висновок суду, що орендну плату за кімнату сторони сплачували кожен за себе.

Висновки суду, що батьки не приїжджали у гості, що доводить відсутність стосунків, характерних стосунків між батьками подружжя, не доводить відсутність обставин, на які посилалася позивач, оскільки у квартирі, де вони проживали, не було окремої території та умов для приймання гостей.

Суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, та вибірково прийняв до уваги акти з приводу відношення позивача до набуття відповідачем квартири у власність.

Суд неправильно застосував норми матеріального права, зазначивши, що позивач не довела наявності спільних з відповідачем коштів як обовязкової обставини для набуття майна у спільну сумісну власність у сенсі вимог ст. 74 СК України.

Окремо вказує, що суд не здійснив повної та всебічної оцінки пояснень відповідача та свідка на стороні відповідача ОСОБА_7, який надавав пояснення щодо позичання коштів відповідачем на роботі.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без укладення шлюбу, визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна, визнання права власності на ? частку у спільному майні, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела факту створення з відповідачем сімї, факту проживання її однією сімєю з відповідачем як жінки і чоловіка, в тому числі в указаний нею період з 06 липня 2014 року по 27 червня 2016 року; факту, що вказана нею квартира була набута сторонами за час спільного проживання у спільну власність, а також, що квартира набута за спільні грошові кошти. Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для визнання вказаної квартири обєктом права спільної сумісної власності сторін як набутої під час проживання однією сімєю, і відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на ? частку вказаної квартири.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що місце проживання позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване у ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8), місце проживання відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване у ІНФОРМАЦІЯ_4.

26 листопада 2014 року ПрАТ Виробнича проектно-будівельна фірма «АТЛАНТ» та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу майнових прав № ОЗ/49, за умовами якого продавець зобовязується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, передати у власність покупцеві майнові права на квартиру, а покупець зобовязується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, прийняти та оплатити майнові права. Квартира, майнові права на яку придбає покупець, має характеристики: будівельна/поштова адреса: Київська область, м. Бровари, по вул. Олімпійська, територія ІІ черги кварталу «Олімпійський», ж/б № 3, поверх 7АДРЕСА_5 загальною площею 42,69 кв.м. Сторони погодили, що загальна вартість майнових прав за даним договором щодо квартири складає 350230 грн. Покупець сплачує продавцю загальну вартість майнових прав шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок згідно з графіком: 300230 грн. до 03 грудня 2014 року, 50000 грн. до 26 грудня 2014 року (а. с. 10 15 т. 1).

02 грудня 2014 року ОСОБА_3 сплачено 300230 грн. за договором № 04/49 від 26 листопада 2014 року (а. с. 136 т. 1), 11 грудня 2014 року 50000 грн. (а. с. 137 т. 1).

Згідно довідки ПАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант» від 30 травня 2016 року, згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № О3/49 від 26 листопада 2014 року виконана 100 % оплата у розмірі 350230 грн. за квартиру № 49, загальною проектною площею 24,69 кв.м., яка знаходиться за адресою Київська область, м. Бровари, по вул. Олімпійська, територія ІІ черги кварталу «Олімпійський», ж/б № 3 (а. с. 142 т. 1).

30 травня 2016 року ПАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант» та ОСОБА_3 уклали акт приймання-передачі майнових прав, згідно якого ОСОБА_3 передано майнові права на квартиру № 49 по вул. Красовського (Москаленка) 45 в м. Бровари Київської області (а. с. 144 т. 1).

07 червня 2016 року право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_6 зареєстроване за ОСОБА_3 (а. с. 16 17 т. 1).

В матеріалах справи на а. с. 18 т. 1 знаходиться нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 до суду або за місцем вимоги, про те, що у період з 06 липня 2014 року до 30 червня 2015 року він разом із ОСОБА_5 проживали у кімнаті двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_7 та про взаємовідносини ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Також в матеріалах справи на а. с. 19 т. 1 знаходиться нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 до суду або за місцем вимоги, про те, що у період з 06 липня 2014 року до 30 червня 2015 року разом із ОСОБА_4 проживали у кімнаті двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_7 та про взаємовідносини ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Також позивачем надано копію заяви ОСОБА_6 до суду або за місцем вимоги (а. с. 160 163 т. 1) щодо обставин знайомства і взаємовідносин ОСОБА_3 та ОСОБА_2

В матеріалах справи на а. с. 20 91, 166 170 т. 1 знаходяться фотографії, на яких зображені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом, окремо, а також із іншими особами, а також фотографії з будівельного майданчику.

На а. с. 123 131 т. 1 знаходяться фіскальні чеки за 2014 2015 роки, надані відповідачем, на підтвердження особистого придбання продуктів харчування.

Також відповідачем надано копію закордонного паспорту з відмітками про перетин кордону 16 та 22 серпня 2013 року (а. с. 134 135 т. 1).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 3, ст. 74 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, законодавством передбачено можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сімєю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 20 Постанови Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави до висновку, що для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обовязків, що притаманні подружжю.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, із яким також погоджується апеляційний суд, що таких доказів сімейних і подружніх стосунків, створення однієї сімї між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_2 в ході розгляду справи не надано.

Так, судом першої інстанції надано належної оцінки життєвим обставинам сторін, а саме що вони обидва є іногородніми, не мали власного житла та постійного зареєстрованого місця проживання у м. Києві чи пригороді та мали потребу у вирішенні житлового питання, в тому числі мали потребу у оренді житла, а тому квартира була взята в оренду декількома особами (ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інші особи) для спільного її використання.

Також апеляційний суд погоджується із критичною оцінкою письмових пояснень ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, оскільки дані особи не були допитані судом як свідки, не були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань та не були приведені до присяги перед допитом.

Судом враховано, що письмові пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є практично тотожними, із дотриманням однієї і тієї ж послідовності викладення фактів та в одному стилі викладення, що не може бути пояснене звичайним збігом обставин, а пояснення ОСОБА_6 викладені здебільшого зі слів позивача при спілкуванні з останньою по телефону.

Разом із тим, судом надана оцінка даним письмовим заявам та зроблено обгрунтований висновок, що із них не можна дійти беззаперечного висновку про факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, оскільки у вказаних свідченнях відсутня конкретна інформація, яка однозначно могла свідчити про наявність обставин, які доказують створення сімї сторонами, зокрема ведення спільного господарства і спільного бюджету, а також спільного придбання квартири.

Враховуючи вищевикладене, не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що висновок суду про відсутність встановлення фактів спільного придбання одягу та інших спільних речей для сімї та побуту спростовується поясненнями позивача та поясненнями, викладеними у заяві ОСОБА_6 про спільне придбання парасольки та одягу для позивача та відповідача.

Крім того, із даних пояснень не можна дійти беззаперечного висновку, що дані речі, якщо вони і були придбані, придбавалися за спільні грошові кошти або в результаті сумісної праці, та в інтересах сімї, а не для особистого користування сторін.

Судом всебічно проаналізовано фотознімки, на яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зображені разом, та надано оцінки показанням свідків, які в цілому підтверджують лише спільне проведення часу сторонами та наявність між ними близьких особистих стосунків впродовж певного часу, але не доводять і не спростовують обставин проживання сторін однією сімєю без шлюбу, на які посилалася позивач.

Судом встановлено, що відповідач виїжджав на відпочинок до Туреччини, в той час як позивач знаходилася у лікарні, проводив дозвілля з іншими жінками та запрошував їх до себе в гості, що підтверджене показаннями свідка ОСОБА_8 та не спростовано позивачем.

Таким чином, у відносинах між сторонами відсутня така характеристика як взаємність, що відрізняє фактичні шлюбні відносини від інших.

З урахуванням викладеного, оскільки факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не підтверджено в судовому засіданні, то в силу вимог ст. 74 СК України суд першої інстанції також обґрунтовано не визнав за ОСОБА_2 право власності на частину майна, яке позивач вважала спільним, враховуючи, що дані вимоги є похідними від основної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення.

Крім того, судом враховано, що позивач не довела належними та допустимими доказами придбання спірної квартири за спільні кошти, оскільки показаннями свідків-батьків позивача щодо надання нею коштів в розмірі половини вартості квартири такі обставини підтверджуватися не можуть і потребують письмових доказів.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що у відповідача не було достатньо коштів на купівлю квартири, оскільки саме відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири, яка на даний час є його власністю, і процесуальним обовязком позивача є доведення власної фінансової участі в її придбанні, а не спростування можливості ОСОБА_3 придбати квартиру, чого останньою зроблено не було.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляції щодо неповної та невсебічної оцінки пояснень свідка ОСОБА_7, який надавав показання щодо обставин отримання грошової позики відповідачем за місцем роботи для придбання квартири.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що, зі слів позивача, вони стали проживати із відповідачем разом із літа 2014 року, всі платежі за квартиру сплачено і договір про майнові права відповідачем укладено восени-взимку 2014 року, тобто впродовж незначного часу, щоб можна було зробити висновок, що сторони разом (спільними коштами, спільною працею) зібрали достатньо суму грошей на придбання даної квартири.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в рішенні безпідставно посилався на постанови Верховного Суду України № 6-148цс12 від 12 грудня 2012 року та № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року, оскільки, на думку позивача, вони стосуються спірних правовідносин, не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються судом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухвалене в м. Бровари 16 березня 2018 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 12 липня 2018 року.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Сержанюк А.С.

ОСОБА_9