Провадження № 2/760/2842/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідача- Новікової Г.Ю., Панченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка у жовтні 2017 року звернулась до суду з позовом і просила стягнути з відповідача:

-23 861,46 гр. виплат у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю;

-7 156, 67 гр. недоплаченої їй суми грошової компенсації в зв»язку з наданням відпустки;

-19 531, 90 гр. компенсації за невикористану відпустку при звільненні;

-14 816, 90 гр. вихідної допомоги;

-159 181, 66 гр. оплати вимушеного прогулу.

В подальшому позивачка неодноразово збільшувала та зменшувала розмір позовних вимог і остаточно заявою від 17 квітня 2018 року з урахуванням заяви від 22 лютого 2018 року просить стягнути з відповідача:

-38 930, 67 гр., яка складається з 12 242, 10 гр. виплат у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю;

- 7 156, 67 гр. недоплаченої їй суми при наданні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам,які мають дітей;

-19 531, 90 гр. компенсації за невикористані відпустки станом на день звільнення з роботи;

-1 063 755, 70 гр. середнього заробітку за час затримки належних їй виплат у цій частині з 25 квітня 2015 року по 17 квітня 2018 року;

-159 171, 66 гр. заборгованості розміру середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу з 25 квітня 2015 року по 10 березня 2016 року.

Ухвалою суду від 24 квітня 2018 року вимоги позивачки в частині стягнення 12 242, 10 гр. виплат у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю залишені без розгляду.

Звертаючись до суду, позивачка посилається на те, що з 01 вересня 1999 року працювала в ПАТ «Національний депозитарій України» на посаді головного бухгалтера, з 07 листопада 2006 року на посаді заступника Голови Правління, з 02 червня 2014 року по 24 квітня 2015 року на посаді директора з економіки.

Наказом ПАТ «НДУ» від 24 квітня 2015 року №50-К її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року наказ про її звільнення з роботи визнано незаконним, вона судом була поновлена на роботі і з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2015 року по 10 березня 2016 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2016 року та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року визнано незаконним позбавлення її премії та стягнуто з відповідача на її користь не виплачені щомісячні премії за період з 01 липня 2014 року по 24 квітня 2015 року в розмірі 91 091, 00 гр.

Позбавлення її премій призвело до того, що при звільненні з роботи та проведенні з нею розрахунку, виплаті компенсації за невикористані відпустки, а також нарахуванні заробітної плати за час відпустки, середній заробіток для таких виплат був значно зменшений і нараховані їй суми не відповідали Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

В зв»язку з цим середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням суду при поновленні на роботі також був розрахований із значно меншого заробітку, ніж він був насправді.

Її неодноразові звернення до відповідача після звільнення про проведення перерахунку залишені без уваги та відповіді.

Після ухвалення рішення про її поновлення на роботі відповідач добровільно рішення суду не виконав, ухилявся від його виконання і лише після арешту рахунків відповідач почав поступово виплачувати належні їй кошти.

Рішення про поновлення на роботі відповідачем було виконано лише на вимогу державного виконавця 02 березня 2016 року.

З урахуванням премій, які були стягнуті рішенням суду, відповідач зобов»язаний був здійснювати їй виплати з розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 1 427, 86 гр. з їх урахуванням, однак при виплаті грошової компенсації за відпустки, компенсацію за невикористані відпустки при звільненні, а в подальшому і середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням суду були стягнуті без включення до середнього заробітку премій.

Виходячи з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду був їй виплачений в сумі 153 520, 00 гр. за період часу з моменту звільнення 25 квітня 2015 року і до поновлення на роботі, а належало до сплати 312 701, 66 гр., просить стягнути з відповідача різницю в сумі 159 181, 66 гр.

Крім того, за 22 дні щорічної відпустки з 26 грудня 2014 року до 18 січня 2015 року їй було нараховано та виплачено 25 405, 60 гр. грошової компенсації, а до сплати належало 29 031, 36 гр., тобто недоплачено 3 625, 76 гр.

За період часу з 20 березня 2015 рок удо 05 квітня 2015 року за 17 днів відпустки їй було виплачено 19 308, 26 гр. грошової компенсації, а належало до сплати 22 839, 17 гр., тобто недоплата становить 3 530, 91 гр.

Таким чином, недоплачена сума становить 7 156, 67 гр.

При звільненні їй була виплачена компенсація за невикористані відпустки в розмірі 87 978, 35 гр., а до сплати належало 107 510, 25 гр.

Тобто, недоплата становить 19 531, 90 гр.

Враховуючи, що дані суми невиплачені їй до цього часу, не дивлячись на її неодноразові звернення, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 17 квітня 2018 року в розмірі 1 063 755, 70 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували.

Посилалися на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу був виплачений позивачці 15 березня 2016 року.

Крім того, рішенням суду позивачка була поновлена на роботі на посаді директора з економіки з моменту звільнення, тобто факт продовження трудових відносин внаслідок скасування наказу про звільнення та поновлення її на роботі є встановленим, а тому виплачена їй сума за час вимушеного прогулу не може перераховуватися.

Виходячи з цього, вважають, що підстави не тільки для перерахунку, а і для виплати позивачці зазначених нею сум немає.

Зазначили, що при звільненні позивачки спору щодо належних їй до виплати сум при звільненні не було і будь-яких претензій з цього приводу вона не пред»являла.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рішенням суду також була стягнута виходячи з середнього заробітку на час звільнення.

Та обставина, що в подальшому рішенням суду на користь позивачки були стягнуті невиплачені їй премії, не дає їй підстав для проведення перерахунків заробітної плати за час відпустки, а також компенсації за невикористані відпустки при звільненні.

Враховуючи, що на момент звільнення позивачки спір з цього приводу був відсутній, виник після проведення розрахунків з позивачкою після її звільнення, підстави для застосування ст.117 КЗпП України до роботодавця відсутні.

Крім того, на виконання рішення суду позивачка була поновлена на роботі.

Звернули увагу на те, що позивачка просить за один і той же період часу з 25 квітня 2015 року до 10 березня 2016 року стягнути середній заробіток двічі: як за час вимушеного прогулу та як за затримку виплати належних до виплати сум при звільненні, що суперечить закону.

Крім того, вважають, що позивачка пропустила строк для звернення до суду, а тому просять у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01 вересня 1999 року, займаючи різні посади, остання з яких, яку вона займала з 02 червня 2015 року - директор з економіки.

Наказом №50-К від 24 квітня 2015 року позивачка була звільнена з займаної посади з 24 квітня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, позивачка була поновлена на роботі, з відповідача стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2013 року по 02 грудня 2015 року в розмірі 153 520, 00 гр. та 500, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Крім того, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2016 року та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуто за період часу з з 01 липня 2014 року по 24 квітня 2015 року 91 091, 00 гр.премій, невиплачених у цей період часу.

Обидва рішення суду виконувалися в примусовому порядку органами державної виконавчої служби.

/ т. 1, а.с. 9 - 37; 111 - 114; 123 - 124; 130; 152 - 153; 156 - 158 /

Судом встановлено та не спростовується сторонами, рішення суду від 02 грудня 2015 року в частині поновлення позивачки на роботі було виконано відповідачем наказом №28-К від 02 березня 2016 року, яким було скасовано наказ №50-К від 24 квітня 2015 року про її звільнення, та поновлено позивачку на посаді директора з економіки у відділі матеріально - технічного забезпечення Управління адміністративного забезпечення.

Наказом № 90-К від 22 серпня 2016 року до даного наказу були внесені зміни, а саме виключено з тексту наказу слова «у відділі матеріально - технічного забезпечення Управління адміністративного забезпечення».

/ т. 1, а.с. 38 - 41 /

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України та ч.ч.1,2 ст.14 ЦПК України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч.ч.1,2 та 5 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

З приведеного вище випливає, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Таким чином, встановлення факту порушення власником підприємства вимог ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, є підставою для стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК Укрїни, має враховуватися судом.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як встановлено вище, рішення про поновлення позивачки на роботі було ухвалено судом 02 грудня 2015 року, а тому у відповідача виник обов»язок видати про це відповідний наказ.

Встановлено, що рішення суду в частині поновлення позивачки на роботі було виконано лише 02 березня 2016 року в примусовому порядку в межах відкритого ВДВС Подільського РУЮ у м.Києві виконавчого провадження.

/ т.2, а.с. 60 - 62 /

При ухваленні судом рішення 02 грудня 2015 року про поновлення позивачки на роботі було встановлено розмір середньоденної заробітної плати позивачки на момент її звільнення з роботи, обрахований відповідно до ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Розділом ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню та які не підлягають при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

При ухваленні судом рішення про поновлення на роботі сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу була стягнута виходячи з середньоденного заробітку за два місці перед звільненням, а саме 1 010, 00 гр. / 13587.33 + 27822, 99 = 41 410.32 : 41 день = 1010, 00 /.

Судом встановлено та не спростовувалося сторонами, дана сума була визначена судом без врахування премій з липня 2014 року до моменту звільнення, про незаконність невиплати яких позивачці та стягнення суд прийшов до висновку при ухваленні рішення 29 лютого 2016 року.

З даного рішення суду вбачається, що за лютий-березень 2015 року, з яких обраховувався середньоденний заробіток за час вимушеного прогулу, судом було стягнуто на користь позивачки 17 132, 14 гр. премії, а саме: за лютий 2015 року - 8 775, 00 гр., березень 2015 року - 8 357, 14 гр., які підлягали врахуванню при визначенні середньоденного заробітку відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Таким чином, середньоденний заробіток позивачки на момент звільнення становив фактично 1 427, 86 гр / 41 410.32 + 17 132.14 = 58 542, 46 : 41 день = 1 427, 86 /

Час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 03 грудня 2015 року до 02 березня 2016 року складає 91 день.

Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивачки за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі належить 141 358, 14 гр. середнього заробітку/ 91 х 1 427, 86 = 141 358, 14 /.

Відповідно до ст.21 Закону України « Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців

роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати

компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з пунктом 3 розділу 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної

роботи та вислугу років тощо.

Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Судом встановлено та не спростовується представником відповідача,позивачка з 26 грудня 2014 року до 18 січня 2015 року та з 20 березня 2015 року до 05 квітня 2015 року перебувала у відпустках.

Сума відпускних позивачці також була нарахована без врахування премій, що суперечить вище приведеному Порядку.

Позивачка в судовому засіданні пояснила і цього не спростовував представник відповідача, за 22 дні відпустки за грудень 2014 року - січень 2015 року їй було нараховані 25 405, 60 гр. заробітної плати виходячи з середньоденного заробітку 1 319, 61 гр.

В той же час, з урахуванням стягнутих судом премій за період часу, який мав братися для розрахунку, цей заробіток становив 1 154, 80 гр.

Таким чином, до сплати позивачці належало 29 031, 36 гр. відпускних, а виплачено 25 405, 60 гр.

Виходячи з цього, недоплачена сума 3 625, 76 гр. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Таким же чином була нарахована заробітна плата за час відпустки з 20 березня 2015 року до 05 квітня 2015 року виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 1 135, 78 гр.

Всього позивачці за цей час було нараховано за 17 днів відпустки 19 308, 26 гр., а підлягало нарахуванню з розрахунку середньоденного заробітку 1 343, 48 гр. 22 839, 17 гр.

Недоплачена сума становить 3 530, 91 гр., яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разi звiльнення працiвника йому виплачується грошова компенсацiя за всi невикористанi ним днi щорiчної вiдпустки, а також додаткової вiдпустки працiвникам, якi мають дiтей.

Судом встановлено, що при звільненні позивачці було компенсовано 79 днів щорічної відпустки виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 1 113, 65 гр., сума компенсації становила 87 978, 35 гр.

В той же час, така компенсація мала виплачуватися також із суми середньоденного заробітку з урахуванням премій в розмірі 1 365, 05 гр. і мала становити 107 839, 10 гр.

Таким чином, різниця в сумі 19 860, 75 гр. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

/ т.1, а.с. 17 - 20; 74 /

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП, ст. 9 України «Про відпустки» до стажу роботи, що надає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) і заробітна плата повністю або частково (у т.ч. час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Враховуючи, що при звільненні позивачці була виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку, права на її використання після поновлення на роботі вона не має, а тому недоплачена їй сума, приведена вище, підлягає стягненню з відповідача.

Розрахунки, приведені позивачкою в цій частині, представник відповідача не спростовував, заперечуючи її право взагалі на отримання цих компенсацій виходячи з середнього заробітку з урахуванням премій.

За таких обставин, виплату позивачці вказаних сум без урахування стягнутих за рішенням суду премій, які мали враховуватися при визначенні середнього заробітку при їх нарахуванні, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки в цій ча стині.

Що стосується стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто невиплату даних сум при звільненні, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України ).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Такої позиції притримується Верховний Суд України, яка була висловлена в постанові від 26 квітня 2016 року та інших у даній категорії справ.

Виходячи з викладеного вище, проведення розрахунку з позивачкою при звільненні в неповному розмірі, позиції сторін з цього приводу, висловлені при розгляді спору, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки в цій частині.

Звертаючись до суду позивачка просить стягнути з відповідача в зв»язку за затримкою розрахунку при звільненні, тобто невиплатою приведених вище сум, 1 063 755, 70 гр. середнього заробітку.

Виходячи з висновків Верховного Суду України, в тому числі постанові від 27 квітня 2016 року в даній категорії справ, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Виходячи з цього, а також розміру середньомісячного заробітку позивачки на момент звільнення, який складав з урахуванням стягнутих судом премій, які не були враховані відповідачем при звільненні та нарахуванні сум при звільненні, 29 271, 23 гр. / 58 542, 46 гр. :2 =29 271, 23 /, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи принцип справедливості та співмірності, в розмірі її середньомісячного заробітку, а саме 29 271, 23 гр.

Суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 квітня 2015 року і до моменту ухвалення судом рішення про її поновлення на роботі 02 грудня 2015 року виходячи з суми середньоденного заробітку в розмірі 1 427, 86 гр., вихоячи з наступного.

Так, при ухвленні рішення судом було стягну на користь позивачки 153 520, 00 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На виконання рішення суду позивачка була поновлена на роботі.

З точки зору закону у разі поновлення працівника на роботі трудові відносини сторін трудового договору тривають.

Тобто, трудові відносини позивачки з відповідачем після її поновлення на роботі продовжилися.

За таких обставин, враховуючи, що наказ про звільнення позивачки з роботи скасований, вона поновлена на роботі і рішення суду виконано, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зазначеному нею розмірі з урахуванням уже стягнутої суми.

Суд не приймає до уваги твердження представників відповідача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність роботодавця за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні працівника, в тому числі як при наявності, так і відсутності спору в частині розміру належних до виплати сум.

Рішенням суду від 29 лютого 2016 року судом було встановлено незаконність дій відповідача при позбавленні позивачки премій протягом тривалого часу і саме внаслідок незаконності дій відповідача, як роботодавця, належні до виплати позивачці кошти нараховувалися в розмірі, який не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Саме з урахуванням приведених представником відповідача доводів, а також ухвалення судом рішення про стягнення премій після звільнення позивачки з роботи, судом прийнято рішення про стягнення середнього заробітку за час несвоєчної виплати даних сум з урахуванням правових висновків Верховного Суду України частково, а не за весь час затримки.

Крім того, суд враховує, що з точки зору ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За змістом ст. 238 КЗпП України при розглядi трудових спорiв у питаннях про грошовi вимоги, крiм вимог про виплату працiвниковi середнього заробiтку за час вимушеного прогулу або рiзницi в заробiтку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спiр, має право винести рiшення про виплату працiвниковi належних сум без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України № -8-рп/2013 від 15.10.2013 року щодо офіційного тлумачення положень частини другої ст. 233 КЗпПУкраїни, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", визначено, що у разі порушення роботодавцем КЗпП України не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

В раховуючи викладене, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачкою строку для звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 21,23, 24,82, 83, 115, 116, 117, 233, 235, 236КЗпП України, Законом України « Про відпустки», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства »Національний депозитарій України» / 04071 м. Київ вул. Нижній Вал, 17/8 / на користь ОСОБА_1 / 03035 АДРЕСА_1 / 26 688, 57 гр. компенсації та 29 271, 23 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства »Національний депозитарій України» / 04071 м. Київ вул. Нижній Вал, 17/8 / на користь ОСОБА_1 / 03035 АДРЕСА_1 / 141 358, 14 гр. середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства »Національний депозитарій України» / 04071 м. Київ вул. Нижній Вал, 17/8 / на користь ОСОБА_1 / 03035 АДРЕСА_1 / 1 706, 30 гр. судового збору.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12 липня 2018 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва