ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №588/1453/17

Провадження № 22-ц/788/419/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником ОСОБА_2, на рішення Тростянецького районного суду Сумської області в складі судді Щербаченко М.В. від 09 січня 2018 року, ухвалене в м. Тростянці Сумської області, дата складення повного судового рішення - 10 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк) предявило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 13 вересня 2011 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Унаслідок невиконання позичальником своїх зобовязань за договором станом на 31 серпня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 13127 грн 17 коп., яка складається із: 213 грн 70 коп. заборгованості за кредитом; 8712 грн 18 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 3100 грн 00 коп. заборгованості за пенею та комісією; 500 грн (фіксована частина) і 601 грн 29 коп. (процентна складова) штрафу.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 09 січня 2018 року позов задоволений частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 13 вересня 2011 року у розмірі 318 грн 93 коп., яка складається із: 213 грн 70 коп. заборгованості за кредитом; 105 грн 23 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд керувався тим, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на повернення кредиту і процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України. Підстави для стягнення решти відсотків, пені та комісії; штрафу (відсоткова складова і фіксована складова) відсутні, оскільки ПриватБанк не довів факт укладення договору саме на тих умовах, на яких побудовано позов і доданий до нього розрахунок.

У лютому 2018 року ПриватБанк подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні певної суми та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру заборгованості суд не урахував факт отримання боржником кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку і правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, згідно з якою письмова форма договору є доказом факту передачі грошової суми позичальнику. Позивач вважає, що суд дав неправильну правову оцінку доказам у справі, у тому числі розрахунку заборгованості, який наданий позивачем і не спростований позичальником.

ОСОБА_1 подав у письмовій формі відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення без змін з тих підстав, що під час розгляду справи у суді першої інстанції був доведений факт не підписання ним кредитного договору; а посилання позивача на постанову Верховного Суду України є немотивованим (ас. 82).

У судове засідання 11 квітня 2018 року сторони не з'явились; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені (ас. 99).

У судовому засіданні, яке відбулося 02 квітня 2018 року, представник ПриватБанку ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_1 визнав факт отримання ним кредитних грошових коштів у сумі 300 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних і пояснив, що строк дії картки закінчився у липні 2016 року. Просив скаргу залишити без задоволення, судове рішення без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що 13 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (ас.8).

Інших умов договору сторони не підписували.

На підтвердження позовних вимог позивачем наданий розрахунок, згідно з яким загальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 31 серпня 2017 року дорівнює 13127 грн 17 коп. і складається з 213 грн 70 коп. заборгованості за кредитом, 8712 грн 18 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 3100 грн 00 коп. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн (фіксована частина) і 601 грн 29 коп. (процентна складова) штрафу.

Останній платіж здійснений відповідачем 27 лютого 2015 року.

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд попередньої інстанції дійшов висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошового зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим станом на 31 серпня 2017 року утворилась заборгованість у сумі 318 грн 93 коп., яка складається із 213 грн 70 коп. заборгованості за тілом кредиту та 105 грн 23 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, розмір якої визначений на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відмовляючи у стягненні решти заборгованості за процентами за користування кредитом, пені і комісії, штрафу; суд мотивував висновок тим, що Умови і правила надання банківських послуг, Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», на які посилався позивач, не підписані позичальником і не містять умов щодо розміру процентів за користування кредитом, пені та комісії, штрафу; оригінали цих документів відповідачу не були передані, а тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами у справі кредитного договору.

У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК).

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Таким чином, слід зробити висновок про те, що розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ у разі, якщо договором не встановлений їх розмір.

У справі, яка переглядається, суд правильно встановив, що договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг. Інших умов договору сторони не підписували.

При цьому, частково задовольняючи позов, суд обґрунтовано виходив з того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на повернення кредиту і процентів за користування кредитом.

Відмовляючи у стягненні заборгованості за процентами, вирахуваної із процентної ставки у розмірі 34,80%, 43,20%, пені та комісії; штрафу (відсоткова складова і фіксована складова), суд правильно зазначив, що ПриватБанк не довів факт укладення договору саме на тих умовах, на яких побудовано позов і доданий до нього розрахунок.

Згідно з матеріалами справи, позивач на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України жодних доказів про встановлення процентної ставки у розмірі 34,80%, 43,20%, як зазначено у розрахунку заборгованості, а також розміру пені, комісії та штрафу, як зазначено у позовній заяві, не надав; як і не надав доказів, які б містили підпис відповідача, про ознайомлення його про зміну розміру процентної ставки відповідно до вимог частини четвертої статті 1056-1 ЦК України.

Разом з тим, не можна визнати правильним висновок суду про стягнення з відповідача на користь ПриватБанка процентів за користування кредитом у розмірі 105 грн 23 коп., визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України і обрахованому з 28 лютого 2015 року, тобто з дня останнього погашення кредиту.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами або стороною.

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Суд правильно встановив, що 13 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком „ПриватБанк та ОСОБА_1 був укладений договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), який складається з анкети-заяви останнього, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За умовами цього договору ПриватБанк надав боржнику кредитні кошти (ас. 8).

Як видно з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору і досягнення згоди щодо усіх істотних умов позивач додав до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; «Універсальна CONTRACT; «Універсальна GOLD», - якими для кожного типу кредитної картки передбачені різні базові процентні ставки в місяць. При цьому матеріали справи не містять доказів про оформлення і отримання ОСОБА_1 певного типу кредитної картки з наведеного переліку; так само не містить жодної конкретики з цього приводу і додана анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13 вересня 2011 року (ас. 8,9).

Частиною першою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 підтвердив ту обставину, що на момент укладення спірного договору він був обізнаний з умовою кредитного договору щодо встановлення процентної ставки за користування кредитом на рівні 30% річних, погоджувався з цією умовою і вчиняв певні дії щодо виконання умов договору.

Пояснення відповідача узгоджуються із розрахунком заборгованості, що був доданий позивачем до позовної заяви.

Згідно з поясненнями ОСОБА_1, строк дії картки закінчився у липні 2016 року.

З огляду на матеріали справи до внесення відповідачем останнього платежу, тобто до 28 лютого 2015 року, за ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість за процентами.

Проте суд першої інстанції повно і всебічно не з'ясував обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості; не визначився, який розмір заборгованості за процентами за користування кредитом визнається відповідачем. А тому з урахуванням наведеного не можна визнати правильним висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 105 грн 23 коп., який обрахований з 28 лютого 2015 року на рівні облікової ставки Національного банку України.

Установивши, що відповідачем визнані обставини щодо погодження умови кредитного договору про процентну ставку 30% річних, строк дії картки закінчився у липні 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що розмір заборгованості за процентами слід визначити за період з 22 серпня 2013 року по 31 липня 2016 року на рівні ставки 30% річних, а з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2017 року - на рівні облікової ставки НБУ.

Отже, загальний розмір заборгованості за процентами за вказаний період дорівнює 197 грн 26 коп., що підтверджується альтернативним розрахунком, який суд апеляційної інстанції перевірив і визнав правильним (ас. 101-103).

Зважаючи на те, що судом установлений факт передачі грошової суми відповідачу, який цей факт не оспорює, не можна визнати обґрунтованим довід скарги про неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, згідно з яким письмова форма договору позики є доказом факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального або матеріального права.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, для зміни оскарженого рішення в частині визначення розміру заборгованості за процентами за користування кредитом.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відповідно змінює розподіл судових витрат.

Крім того, суд вирішує питання розподілу судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (чч. 1, 6 ст. 141 ЦПК).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 09 січня 2018 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: будинок 25, вул. Жовтнева, м. Тростянець Сумської області, 42600, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: буд. 1Д, вул. М.Грушевського, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) заборгованість за кредитним договором від 13.09.2011 станом на 31 серпня 2017 року у розмірі 410 (чотириста десять) грн 96 коп., яка складається із: 213 грн 70 коп. заборгованості за кредитом, 197 грн 26 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: будинок 25, вул. Жовтнева, м. Тростянець Сумської області, 42600, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: буд. 1Д, вул. М.Грушевського, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) судові витрати, понесені у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, в сумі 50 грн 09 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: будинок 25, вул. Жовтнева, м. Тростянець Сумської області, 42600, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: буд. 1Д, вул. М.Грушевського, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в сумі 17 грн 24 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_4