1Справа № 335/8906/18 2/335/2251/2018
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
05 листопада 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя
в складі головуючого судді - Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання - Ровенської В.В.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача адвоката ОСОБА_2,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком № 5, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, провулок Коксовий.
Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що їй та її чоловіку на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2404 від 22.11.2002 року, на праві спільної приватної власності належить по ? частини житлового будинку № 5, що знаходиться по провулку Коксовому у м. Запоріжжі.
Відповідачі зареєстровані у спірному житлі, але в будинку не проживають з травня 2011 року, тобто більше семи років.
Оскільки відповідачі не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_1 виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються за ними, а сплачуються нею, що ставить її у скрутне матеріальне становище.
Крім того, позивач є пенсіонеркою, отримує невелику пенсію, інших доходів або джерел надходження не має, хворіє, купує ліки тощо, а наявність реєстрації відповідачі порушує її права, в тому числі і право власності, тому вона вимушена звернутися до суду.
Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, Житлового кодексу УРСР, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», позивач просила позов задовольнити.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2018 року провадження по справі відкрито.
25.08.2018 року від третьої особи ОСОБА_5 надійшла до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги, заявлені позивача ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.
У судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної допомоги від 25.07.2018 року та позивач ОСОБА_1 позов підтримав, з підстав викладених в ньому, наполягали на його задоволенні.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, до судового засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили , відзив на позов не надали, в звязку з чим, на підставі вимог ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливим справу розглянуто у відсутність відповідачі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши представника позивача та позивача, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № 2404 від 22.11.2002 року житловий будинок № 5, що знаходиться по провулку Коксовому у м. Запоріжжі, належить на праві спільної часткової власності позивачу у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5, третій особі у справі, по ? частині кожному.
Також у судовому засіданні встановлено, що відповідачі у спірному житлі не проживають з травня 2011 року, що підтверджується довідкою квартального комітету № 62 Вознесенівського району м. Запоріжжя від 26.07.2018 року, не сплачують комунальні послуги та квартплату, не беруть участі в ремонті житлового приміщення, не зберігають свого особистого майна, звязок з квартирою втратили.
В силу того, що відповідачі зареєстровані в спірному житлі, але в не проживають, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02.12. 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Як передбачено ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно розяснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 зі змінами, у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сімї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05.11.2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.
Відповідачі були зареєстровані в будинку, як члени сімї власника, а саме донька позивачки та онука.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.
Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
За таких обставин, оскільки відповідачі не є власниками будинку № 5, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, провулок Коксовий, крім того не проживають в спірному житловому приміщенні більше семи років, витрати на його утримання не несуть, за комунальні послуги не сплачують, суд вважає, що факт реєстрації відповідачів в будинку позивача порушує її права як власника, крім того розмір комунальних платежів залежать від кількості зареєстрованих осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник.
Враховуючи вищенаведене суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 5, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, провулок Коксовий, обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживанняв Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права особи користування житловим приміщенням.
Згідно ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнення в солідарному поряд з відповідачів судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 280-284, 288, 289 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком № 5, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, провулок Коксовий.
Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_3, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Копію заочного рішення направити учасникам справи, які не зявились в судове засідання, в порядку, передбаченому статтею 272 Цивільного процесуального кодексу України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 05 листопада 2018 року.
Повний текст рішення виготовлений 07 листопада 2018 року.
Суддя В.О. Макаров