Дата документу 28.11.2018 Справа № 337/2071/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№337/2071/18 Головуючий у 1 інстанції: Нещеретна Л.М.
№ 22-ц/807/328/18 Сддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначало, що між ними 26.05.2010 р. було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав, а відповідачка отримала в кредит грошові кошти в сумі 5800,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків, у зв'язку з чим утворилась заборгованість станом на 05.04.2018 р. в сумі 38045,52 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 124,82 грн., за відсотками - 31032,82 грн., пені - 4600,00 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1787,88 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості в сумі 38045,52 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що закінчення строку дії картки свідчить про припинення договірних відносин, а також підлягали стягненню з відповідача судами, нараховані за останні три роки , тобто в межах позовної давності, а посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності свідчить про неповне з'ясування обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір передбачав застосування кредитної картки як засобу надання/повернення кредиту та щомісячне погашення кредитних коштів рівними платежами, з кінцем строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Банк у зв'язку з порушенням відповідачкою свого обов'язку по сплаті щомісячних платежів мав право заявити вимоги про їх стягнення в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого повинен починатися з моменту настання строку сплати чергового щомісячного платежу, а щодо вимог про повне повернення кредитних коштів - з моменту закінчення строку дії картки.

Суд першої інстанції встановив, що відомостей щодо строку дії кредитної картки, первісно виданої Банком відповідачці на виконання умов кредитного договору, щодо перевипуску кредитної картки на новий строк надані позивачем докази не містять.

Разом з тим, з наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка періодично вносила платежі на погашення кредиту та нарахованих відсотків, що, на думку суду, є свідченням визнання нею свого боргу та обов'язку по поверненню кредиту і нарахованих відсотків, і відповідно до вимог ст.264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної даності.

Разом з тим, останній такий платіж відповідачка здійснила 06.02.2014 р., чим в останній раз перервала строк позовної давності за вимогами про повернення кредитних коштів і відповідно до ст.264 ЦК України цей строк почав текти заново та повинен обчислювати з 07.02.2014 р. по 07.02.2017 р.

З даним позовом банк звернувся до суду 02.05.2018 р. і тому суд першої інстанції правильно вважав, що позов поданий позивачем поза межами 3-річного строку позовної давності, клопотання про поновлення вказаного строку з поважних причин не заявляв, що відповідно до ст.267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом мав бути врахований принаймні трирічний строк для нарахування, який передував зверненню до суду є безпідставним.

У постанові від 28 березня 2018 року (Справа № 444/9519/12 Провадження № 14-10 цс 18) Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Оскільки позовна давність у цій справі до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, то вона спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Отже, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 листопада 2018 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков