Провадження № 2/331/1267/2018
Справа № 331/4302/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2018 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого - судді - Скользнєвої Н.Г.,
за участю: секретаря - Постарнак М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: м. Запоріжжя, вул. Українська, 34/30) до ОСОБА_2 (адреса: м. Запоріжжя, вул. Українська, 34/30) про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом,
17.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла 26 липня 2015 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 липня 2015 року померла ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями після померлої ОСОБА_3 є: ОСОБА_2 мати спадкодавця, ОСОБА_1 син спадкодавця. До нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався.
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27.03.2018р. по цивільній справі № 331/6929/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ЖБК № 9 «Машинобудівник» змінено рішення суду першої інстанції в частині ? частини спірної квартири, яку спадкувала ОСОБА_2 (ОСОБА_1) Biктopiя Станіславівна. Також за ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_2 (ОСОБА_1) Biктopії Станіславівни, а саме на 1/8 частину квартири АДРЕСА_2. Оскільки ОСОБА_1 не був учасником по cпpaвi, він був позбавлений можливості подати зустрічний позов на стадії апеляційного розгляду, тому право власності за ним на 1/8 частину cпірнoї квартири не було визнано. Однак суд апеляційної встановив, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті своєї матері.
ОСОБА_1 на час смерті проживав разом з матірю без реєстрації, оскільки на той час був зареєстрований у гуртожитку як студент Дніпропетровського державного aграрно-економічного університету.
Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 19 червня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 26 липня 2015 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/8 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.
Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не зявилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомила. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від неї до суду не надходило.
Відповідно до частини першої ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, згідно з вимогами статей 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з'явився у судове засідання без поважних причин.
Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та обєктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги заяву представника позивача, а також з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання та не з'явилася в судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача по справі та ухвалою суду від 30 листопада 2018 року вирішено проводити заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2018 року зазначену справу прийнято та відкрито провадження. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. (а.с. 28-29)
14 серпня 2018 року на запит суду від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 до суду надійшла копія спадкової справи № 51/2018, заведеної після смерті ОСОБА_3, померлої 26.07.2015 року. (а.с. 40-54)
Ухвалою суду від 16 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. (а.с. 60)
Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3, перевіривши інші докази, наявні в матеріалах справи, приходить до наступного.
Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до вимог ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що 26 липня 2015 року померла ОСОБА_3, про що свідчить Свідоцтво про смерть І-ЖС № 333294, видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 5328. (а.с. 6)
Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 І-ЖС № 324259, яке видане 14.11.1995 р. Відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого району м. Запоріжжя та свідоцтвом про переміну прізвища ОСОБА_5 на ОСОБА_3, яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Запоріжжя 30.12.2005 р. (а.с. 7)
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями після померлої ОСОБА_3 є: ОСОБА_2 мати спадкодавця, ОСОБА_1 син спадкодавця.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 331/6929/16-ц від 19 грудня 2016 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, як на частку в спільному майні подружжя; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_6. (а.с. 8-9)

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27.03.2018 р. по цивільній справі № 331/6929/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ЖБК № 9 «Машинобудівник», ОСОБА_7 про визнання права власності на частки у квартирі, як на частку в спільному майні подружжя та на частку в порядку спадкування за законом, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, рішення суду першої інстанції змінено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_4, в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_6, померлого 10 квітня 1996 року; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_4, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 (ОСОБА_1) Biктopії Станіславівни, померлої 26 липня 2015 року. (а.с. 11-12)

Отже, право власності за ОСОБА_2 на 1/8 частину квартири АДРЕСА_4, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 (ОСОБА_1) Biктopії Станіславівни, померлої 26 липня 2015 року визнано постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27.03.2018 р. по цивільній справі № 331/6929/16-ц.

05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину за законом після смерті матері. (а.с. 41)

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 19 червня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 26 липня 2015 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/8 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3. Підставою відмови стала відсутність реєстрації ОСОБА_1 на день смерті разом з спадкодавцем. (а.с. 19, 52-53)

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на час смерті проживав разом з матірю без реєстрації, оскільки на той час був зареєстрований як студент Дніпропетровського державного aграрно-економічного університету за адресою гуртожитку: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 42, що підтверджується наступними доказами:

- копія паспорту ОСОБА_1;

- договором № ВМ-1286 від 15.08.2013 року між ОСОБА_8 та Дніпропетровським державним аграрним університетом, згідно якого ОСОБА_1 зарахований до університету студентом за денною формою навчання на 4 роки з 01.09.2013 року по 01.07.2017 року (а.с. 13);

- довідкою № 26/5707, виданою деканом Дніпропетровського державного aграрно-економічного університету від 01.03.2018 року згідно якого ОСОБА_1 навчався в університеті за денною формою навчання з 01.09.2013 року по 30.06.2017 року (а.с. 14);

- випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, в якій зазначено місце проживання ОСОБА_1: АДРЕСА_5 (а.с. 16);

- довідками № 26/2407 від 11.09.2017 року та № 26/5690 від 16.02.2018 року, які видані деканом Дніпропетровського державного aграрно-економічного університету, згідно яких ОСОБА_1 є студентом університету за денною формою навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2019 року (а.с. 17-18);

- актом від 25.09.2017 року щодо проживання особи, згідно якого сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 підтвердили, що ОСОБА_1 постійно проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_5.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, -

протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Факт проживання позивача ОСОБА_1 зі своєю матірю ОСОБА_3 (ОСОБА_1) Biктopiєю Станіславівною за адресою: АДРЕСА_5, також підтверджується поясненнями свідків, які допитані у судовому засіданні.: ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_8

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 повідомила, що знає позивача з народження, була кумою померлої ОСОБА_13 Позивач постійно мешкав разом з матірю. В роки, коли він навчався в Дніпропетровському університеті, мешкав там у гуртожитку, але на вихідні приїжджав додому. Також він мешкав постійно вдома на канікулах.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 повідомила, що знає позивача та померлу ОСОБА_13, як сусідів. Позивач все життя мешкав разом з матірю. В роки, коли він навчався в Дніпропетровську вона його бачила в Запоріжжі дуже часто, майже всі вихідні та влітку під час канікул.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 повідомив, що померла ОСОБА_13 була йому тещею. Позивач все життя мешкав разом з матірю за адресою: АДРЕСА_5. Коли ОСОБА_1 навчався в Дніпропетровську, хоча фактично мешкав з матірю, приїзджав на канікулах.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.ст.1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до ч.ч. 3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_13 (ОСОБА_1) Biктopiї Станіславівни та мешкав з нею на день смерті 26 липня 2015 року за адресою: АДРЕСА_5, а отже прийняв спадщину.

Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент смерті.

За вимогами ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обовязковим, коли обєктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обовязковій державній реєстрації.

Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа.

В свою чергу, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України).

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Наказом Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» визначено, що одним із документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на нерухоме майно, є рішення суду про визнання права власності.

Як роз'яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Враховуючи, що позивач не має можливості оформити спадкове майно відповідно до вимог законодавства, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на це майно.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. При цьому, одним із способів захисту цивільного права є визнання права власності.

Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку.

Згідно роз'яснення Міністерства юстиції України №19/32-319 від 21.02.2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника повинно вирішуватися в судовому порядку.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ОСОБА_14 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм;

5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з'ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2016 року та постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27.03.2018 р. по цивільній справі № 331/6929/16-ц встановлений правовий режим спірного майна та факт відсутності у ОСОБА_13 (ОСОБА_1) Biктopії Станіславівни правовстановлюючих документів на свою частину квартири АДРЕСА_4, у звязку з тим, що вона не оформила спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи у сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, не зачіпають прав та законних інтересів третіх осіб, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 392,1216,1218,1258,1261 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (адреса: м. Запоріжжя, вул. Українська, 34/30), задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_4, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 (ОСОБА_1) Biктopії Станіславівни, яка померла 26 липня 2015 року.

Повне рішення складено 04 грудня 2018 року

Сторонам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подане протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення суду або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

30.11.2018