АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «КРИСТАЛБАНК» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи тим, що між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») і третьою особою у даній справі ОСОБА_3 18 січня 2007 року укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/565, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1.300.000 доларів США на строк до 17 січня 2017 року зі сплатою 9,99% річних в термін з 18 січня 2007 року по 17 квітня 2007 року та 12% річних в термін з 18 квітня 2007 року по 17 січня 2017 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором 18 січня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №014/02-40/1305, предметом якого є нежиле приміщення загальною площею 192,8 кв.м, магазин непродовольчих товарів, розташований на АДРЕСА_1, позичальник узяті на себе зобов'язання не виконує з 2009 року.

Зазначали, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2011 року було солідарно стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №К-Д 014/02-40/565 від 18 січня 2007 року в розмірі 10.220.619 грн.92 коп.

В 2012 році ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним та рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2014 року в задоволенні його позовних вимог було відмовлено, а 28 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із заявою про ухвалення додаткового рішення, вимоги обґрунтував тим, що у рішенні не зазначено, чи розглянуті по суті всі його позовні вимоги. Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року договір іпотеки визнано недійсним, запис про іпотеку 20 січня 2015 року виключений з Державного реєстру іпотек. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року додаткове рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Вказували, що після довготривалих судових слухань банк дізнався, що 17 квітня 2014 року ОСОБА_3 подарував нежиле приміщення загальною площею 192,8 кв.м, магазин непродовольчих товарів, розташований на АДРЕСА_1, ОСОБА_2

Посилаючись на те, що дані дії є незаконними та порушують їх права як іпотекодержателів, просили суд ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №К-Д 014/02-40/565 від 18 січня 2007 року у розмірі 1.852.124долари США 13 центів звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17 квітня 2015 року шляхом проведення прилюдних торгів з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів неналежного виконання боржником своїх зобов'язань, рішенням суду вже було стягнуто борг, крім того зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що наразі спірне нерухоме майно передано в іпотеку ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2018 року замінено позивача у даній справі на правонаступника ПАТ «КРИСТАЛБАНК».

16 травня 2018 року на адресу суду надійшов відзив від ПАТ «КРИСТАЛБАНК», в якому він, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») і ОСОБА_3 18 січня 2007 року укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/565, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1.300.000 доларів США на строк до 17 січня 2017 року зі сплатою 9,99% річних в термін з 18 січня 2007 року по 17 квітня 2007 року та 12% річних в термін з 18 квітня 2007 року по 17 січня 2017 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором 18 січня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №014/02-40/1305, предметом якого є нежиле приміщення загальною площею 192,8 кв.м, магазин непродовольчих товарів, розташований на АДРЕСА_1, позичальник узяті на себе зобов'язання не виконує з 2009 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2011 року, яке набрало законної сили, було солідарно стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №К-Д 014/02-40/565 від 18 січня 2007 року в розмірі 10.220.619 грн.92 коп.

17 квітня 2014 року ОСОБА_3 подарував іпотечне нежиле приміщення загальною площею 192,8 кв.м, магазин непродовольчих товарів, розташований на АДРЕСА_1 ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належними та допустимими доказами факт порушення його прав,спірне нежиле приміщення було продано без згоди іпотекодержателя, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Частиною першою статті 41 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно процесуальних порушень, які полягли у заочному вирішенні даної справи та відмови у задоволенні його заяви про перегляд оскаржуваного заочного рішення, не можуть слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Крім того, процесуальні права ОСОБА_2 не порушені саме у зв'язку з тим, що підлягають судовому захисту саме шляхом перегляду оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення спору

Доводи стосовно того, що банком не доведена заборгованість та як наслідок звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення цієї заборгованості спростовуються матеріалами справи.

На а.с.69 том 1 міститься розрахунок згідно кредитного договору №К-Д 014/02-40/565 від 18 січня 2017 року станом на 20 липня 2015 року, донарахування відсотків за період з 20 липня 2012 року по 20 липня 2015 року.

Виходячи із системного аналізу ст.ст.525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року №6-1206цс15.

Матеріали справи містять інформацію щодо невиконання рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2012 року, що не спростовано відповідачем та третьою особою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що наразі майно, на яке звернено стягнення оскаржуваним рішення, належить ОСОБА_6 на підставі договору іпотеки від 06 жовтня 2015 року також не можуть слугувати підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів наголошує на тому, що іпотечний договір №014/02-40/13-5 укладений 18 січня 2007 року між банком та третьою особою по даній справі ОСОБА_3, тобто значно раніше до зазначеного вище договору іпотеки. Ні сам відповідач ОСОБА_2 ні ОСОБА_6 не є сторонами спірного іпотечного договору.

Також колегія суддів звертає увагу, що зміна власника іпотекодавця іпотечного майна не може впливати на права іпотекодержателя.

Виходячи із наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст.263,264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.