Справа № 466/4380/17 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/382/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м.Львів

Справа № 466/4380/17

Провадження № 22ц/811/382/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 17 квітня 2018 року (суддя Баєва О.І.)

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

встановив:

16 червня 2017 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_3, про стягнення суми боргу в розмірі 100 000 доларів США, що еквівалентно 2 614 920,14 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ на момент подачі позову до суду, 752 560,20 грн. інфляційних витрат та 84 664,30 грн. - 3% річних.

В обґрунтування позову посилається на те, що 14 грудня 2015 року сторони уклали договір, відповідно до якого він позичив, а відповідач ОСОБА_3 отримав кошти у сумі 100 000 доларів США. Згідно з умовами договору позики ОСОБА_3 повинен був повернути борг протягом 10 робочих днів з моменту вимоги ОСОБА_4 про це. Позивач зазначає, що зі свого боку він умови договору виконав, передав ОСОБА_3 вказану у договорі суму коштів, про що відповідач написав розписку. 20 квітня 2016 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, проте незважаючи на його неодноразові вимоги, ОСОБА_3 своїх зобов'язань по договору позики не виконав. Вказує, що розмір боргу підлягає індексації та стягнення з ОСОБА_3 на його користь 3% річних. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року позов задоволено.

Вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 100 000 доларів СШАосновного боргу, що еквівалентно 2 614 920, 14 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 9 червня 2017 року, 752 560, 20 грн. інфляційних та 84 664, 30 грн. - 3% річних.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, що уклав з позивачем договір позики, однак заперечує суму стягнення боргу. Зазначає, що індексації внаслідок знецінення підлягає гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, не підлягає індексації. Стверджує, що частково погасив борг перед позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 14 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів на суму 100000,00 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_3 надав боргову розписку. Згідно укладеного договору, ОСОБА_3 зобов»язався повернути суму боргу при першій вимозі ОСОБА_4 протягом десяти робочих днів.

20 квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, проте на даний час відповідач ОСОБА_3 своїх зобов'язань не виконав, отримані кошти позивачу не повернув.

Згідно зі ст.ст. 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватись належним чином.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до вірного висновку, що позичальником порушено виконання умов договору щодо повернення позичених коштів.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 1047 цього Кодексу на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Надана розписка судом першої інстанції визнана як належний та допустимий письмовий доказ наявності між сторонами договірних відносин позики, що не спростовано іншими доказами.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що сторони у договорі визначили предметом позики іноземну валюту (долар США) У зазначеній валюті позивач просить стягнути і борг. Законом не заборонено сторонам визначення умов договору у іноземній валюті. Відтак, при визначені характеру грошового зобов'язання, належить визнати належним стягнення з боржника суми заборгованості в іноземній валюті із зазначенням її еквіваленту в гривні на час ухвалення судом рішення.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім вищезазначеного, до матеріалів справи долучено квитанції про перерахунок коштів ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 у розмірі: 10 000 грн., 10 000 грн., 66 850 грн., 90 000 грн., однак в судовому засіданні представник позивача ствердив, що дані кошти не спрямовувалися на погашення заборгованості, а фактів які б це спростували відповідачем чи його представником суду не було надано.

Суд прийшов до вірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 100000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день звернення до суду становить 2164920,20 грн. підлягає до задоволення в повному обсязі.

Задовольняючи вимогу про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції не врахував, що предметом позики є кошти в іноземній валюті, на які втрати інфляційного характеру не розповсюджуються. Відтак, ця вимога до задоволення не підлягає. Суд прийшов до висновку про стягнення таких втрат помилково.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З наведених підстав оскаржуване судове рішення в частині відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, визначеного у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими. Тому в цій частині зазначене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Вимога про стягнення 3% річних задоволена вірно, оскільки відповідачем допущено порушення виконання грошового зобов'язання.

Керуючись п.1, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 рокув частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 752 560, 20 грн. інфляційних витрат,- скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 листопада 2018 року.

Головуючий :

Судді :