Дата документу 19.06.2018
Справа № 334/6210/17
Провадження № 2/334/1206/18
19 червня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.,
при секретарі Лапі М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначила, що будинок за АДРЕСА_1 був успадкований нею разом з братом, ОСОБА_4, третьою особою по справі, після смерті в ІНФОРМАЦІЯ_3 батька, ОСОБА_5. Позивачці належить 31/50 частка будинку, брату ОСОБА_4 - 19/50 часток будинку відповідно.
Відповідачі по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, були зареєстровані в належному позивачці будинку в 2008 році, однак фактично в ньому не проживали, на даний час їх місцеперебування невідоме. При цьому відповідачі перебувають на реєстраційному обліку в зазначеному будинку, хоча фактично в ньому не мешкають, житлові та інші послуги не сплачують, будинком не користуються, його станом не цікавляться, намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляли.
Позивачка вимушена нести додаткові витрати по утриманню житла у зв'язку з реєстрацією відповідачів, тому вимушена звернутися до суду з вимогою про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки фактично в ньому не мешкають, витрат по утриманню не несуть.
Позивачка просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4., такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_2
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Позивачка та її представник адвокат ОСОБА_6 в судовому засідання позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягають на задоволенні позову про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням, не заперечують проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією.
Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідачів.
Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши позивачку та її представника, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що 31/50 частка будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1, та 19/50 частки будинку належить брату ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину НОМЕР_1 за 1988 рік, зареєстровано в реєстрі 3-1685 та свідоцтвом про право власності на житловий будинок НОМЕР_2 від 01.07.1991 року (а.с. 60-62)
В будинку також зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 з 17.05.2008 року та ОСОБА_3 з 23.09.2008 року, які фактично в ньому ніколи не проживали, особистих речей відповідачів в будинку не має, оплату за користування житлом відповідачі також не здійснюють, що підтверджується Актом від 03.07.2017 (а.с. 7, 9, 15-16, 64).
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, підтвердили, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зазначеному будинку не проживають з 2008 року, у будинку відсутні їх майно та їх особисті речі.
У зв'язку з реєстрацією відповідачів в будинку позивачка, як малозабезпечена, позбавлена права на оформлення та отримання державної субсидії, крім того на відповідачів нараховуються комунальні платежі, які вона змушена сплачувати самостійно.
В силу того, що місце проживання відповідачів зареєстроване за вказаною адресою у будинку, що належить позивачці, але вони не проживають там тривалий час, позивачка не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном.
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправнопозбавлений права власності, право приватної власності є непорушним
Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що коженмає право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніжз підстав і в порядку визначеним законом.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.
Згідност. 319 ЦК України, власникволодіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник маєправо вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
З'ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не проживають у будинку з 2008 року, з цього часу не несуть жодних обов'язків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймають участі у поточному ремонті будинку, усі витрати, пов'язані з утриманням житла, несе позивач.
Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.
Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Оскільки судом встановлено, що відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не проживають без поважних причин з 2008 року по даний час, не несуть обов'язків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишається зареєстрованим у даному будинку, що спричиняє позивачці додаткові матеріальні витрати за відповідачів, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування будинком, оскільки понад 1 рік не проживають в ньому без поважних причин, жодних зобов'язань пов'язаних з утриманням будинку відповідачі не несуть, ним не користуються, повністю припинили виконувати обов'язки, пов'язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг, не цікавляться спірним приміщенням.
Таким чином, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Керуючись Конституцією України,ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 346, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 156 ЖК України, суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_3
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено - 27 червня 2018 р.

Суддя: Баруліна Т. Є.