Справа № 346/2382/15-ц
Провадження № 22-ц/779/253/2018
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі суддів колегії судової палати у цивільних справах - головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О. секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційними скаргами представника ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» Кушнір Христини Михайлівни і ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 грудня 2017 року, постановлене в складі судді Веселова В.М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 3 жовтня 2017 року.

21 травня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» (далі ПАТ «Банк Фінанси та Кредит») звернулось до суду з указаним позовом і з врахуванням уточнених позовних вимог, зазначало, що 13 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2025ру3-07, згідно умов якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 55 000,00 євро з кінцевим терміном погашення 13 грудня 2022 року зі сплатою 13 % річних за користування кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28 липня 2010 року видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 та її поручителя заборгованість в сумі 830 546,11 грн. Посилаючись на те, що позичальником не виконано рішення суду та вимоги кредитного договору, порушено щомісячний графік повернення відсотків за користування кредитом, просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 2025pv3-07 від 13.12.2007 року за період з 13 липня 2010 року по 23 лютого 2016 року в сумі 42 663,36 євро, з яких 541,78 євро сума строкової заборгованості за відсотками, 42 121,58 євро сума простроченої заборгованості за відсотками та пеню в розмірі 5 660155,78 грн за прострочення сплати заборгованості за кредитним договором та відсотків.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2025pv3-07 від 13.12.2007 року в сумі 3 177000,97 грн, з яких сума заборгованості по основному кредиту становить 654,76 євро, що становить 19 502,81 грн, сума строкової заборгованості за відсотками, що становить 541,78 євро, що становить 16 137,57 грн, сума простроченої заборгованості за відсотками 42 121,58 євро, що становить 1 254 641,81 грн, та пеню у розмірі 1 886718,59 грн за прострочення заборгованості за кредитом. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» судовий збір в сумі 3654 грн.

В апеляційній скарзі представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Кушнір Х.М. ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, для зменшення пені необхідна наявність суттєвих обставин, що мають істотне значення, при цьому позичальником не надано жодних доказів, що підтверджують важкий матеріальний стан. Крім того, у зобов'язанні між сторонами визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором, необхідно стягнути грошову суму в іноземній валюті.

На вказане рішення ОСОБА_2 теж подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, посилаючись на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, банк після постановлення судового наказу від 28 липня 2010 року щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, вправі пред'явити до відповідача вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом у межах трирічного строку позовної давності відповідно до вимог ст. 257 ЦК України. Стягнення відсотків за користування кредитом можливе за період з 21 травня 2012 року по 01 лютого 2016 року і згідно розрахунку за цей період відсотки становлять 25 823,34 євро, що становить 826 346,88 грн. Крім того, зменшення розміру пені до 1 886718,59 грн вважає необґрунтованим, з врахуванням суми боргу в розмірі 880 000 грн за кредитним договором і вважає доцільним зменшити розмір пені до 400 000 грн.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з'явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28.07.2010 року яким є наказ, що набрав законної сили, слід задовольнити позовну заяву частково в частині стягнення збільшених вимог в національній грошовій одиниці. ОСОБА_2 належно не виконує умови кредитного договору № 2025pv3-07 від 13.12.2007 року укладеного з ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 3 177000,97 грн, з яких сума заборгованості по основному кредиту становить 654,76 євро, що становить 19 502,81 грн, сума строкової заборгованості за відсотками, що становить 541,78 євро, що становить 16 137,57 грн, сума простроченої заборгованості за відсотками 42 121,58 євро, що становить 1 254 641,81 грн. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. У зв'язку з тим, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, з огляду на не співмірність із сумою основного боргу, суд зменшив розмір неустойки до 1886718,59 грн.

З таким висновком суду повністю погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Судом установлено, що 13 грудня 2007 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2025ру3-07, згідно умов якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 55 000,00 євро з кінцевим терміном погашення 13 грудня 2022 року із сплатою 13,5% річних.

Згідно п.3.2 зазначеного договору позичальник зобов'язується щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості в сумі 340 євро, починаючи з червня 2009 року.

26 травня 2008 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору № 2025ру3-07 від 13 грудня 2007 року, відповідно до умов якої плата за користування кредитом розраховується на основі процентної ставки в розмірі 16 % річних, починаючи з 26 травня 2008 року.

ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» має необхідні ліцензії та дозволи на здійснення валютних операцій відповідно до вимог Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та в валюті, визначеними кредитним договором.

Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то наряду зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима.

Ураховуючи викладене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю").

Даний висновок знайшов своє відображення й у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі".

Аналогічна правова позиція зазначена й у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15. Зокрема, якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

За таких обставин ухвалене у справі судові рішення в частині стягнення боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом не в валюті, визначеній договором, а в національній валюті України, є безпідставними та не узгоджуються з вимогами частини другої статті 533 ЦК України і підлягає скасуванню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦК України (у ред. з 18.03.2004 р. до 15.12.2017 року, який був чинним на час вирішення спору) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Стягуючи з ОСОБА_2 суму заборгованості по основному кредиту в розмірі 654,76 євро, що становить 19 502,81 грн, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, вийшов за межі заявлених позивачем вимог, оскільки вказаних вимог в уточненій позовній заяві позивач не заявляв, внаслідок чого допустив порушення приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданої позивачем відповідач належно не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого за період з 13 липня 2010 року по 23 лютого 2016 рік виникла заборгованість в сумі 42 663,36 євро (сорок дві тисячі шістсот шістдесят три євро тридцять шість центів), з яких 541,78 євро сума строкової заборгованості за відсотками, 42 121,58 євро сума простроченої заборгованості за відсотками та пеня у розмірі 5660155,78 грн за період з 23.02.2015 року по 23.02.2016 року (а.с.194-208).

Відповідач ОСОБА_2 та її представник визнають вимоги позивача у частині стягнення простроченої заборгованості за відсотками в сумі 25 823,34 євро і не оспорюють розмір заборгованості за кредитним договором (а.с.121-123).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги представника ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» про те, що суд безпідставно зменшив розмір пені, так як позичальником не надано жодних доказів, що підтверджують його важкий матеріальний стан з огляду на таке.

За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, третя статті 549 ЦК України).

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що за змістом частини третьої статті 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків.

Згідно довідки-розрахунку поданої позивачем щодо заборгованості за кредитним договором, розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, тому виходячи із засад справедливості та розумності, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про необхідність зменшення розміру неустойки із 5660155,78 грн до 1886718,59 грн.

Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що після постановлення судового наказу від 28 липня 2010 року щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення відсотків за користування кредитом слід проводити у межах трирічного строку позовної давності відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, так як рішенням суду від 24.04.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, відповідно до ст. 264 ЦПК України перервано перебіг позовної давності.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2025pv3-07 від 13.12.2007 року в сумі 3177000,97 грн, з яких сума заборгованості по основному кредиту становить 654,76 євро, що становить 19 502,81 грн, 541,78 євро сума строкової заборгованості за відсотками, що становить 16 137,57 грн, 42 121,58 євро сума простроченої заборгованості за відсотками що становить 1 254 641,81 грн скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» Кушнір Христини Михайлівни і ОСОБА_2 - задовольнити частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2025pv3-07 від 13.12.2007 року в сумі 3177000,97 грн, з яких сума заборгованості по основному кредиту становить 654,76 євро, що становить 19 502,81 грн, 541,78 євро сума строкової заборгованості за відсотками, що становить 16 137,57 грн, 42 121,58 євро сума простроченої заборгованості за відсотками що становить 1 254 641,81 грн скасувати.

Ухвалити в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 зареєстрованої АДРЕСА_1 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2025pv3-07 від 13.12.2007 року за період з 13 липня 2010 року по 23 лютого 2016 рік в сумі 42 663,36 євро (сорок дві тисячі шістсот шістдесят три євро тридцять шість центів), з яких 541,78 євро сума строкової заборгованості за відсотками, 42 121,58 євро сума простроченої заборгованості за відсотками.

В решті рішення суду залишити без змін.

Поновити виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 грудня 2017 року в незмінній частині.

Постанова набирає чинності з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2018 року.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: В.А.Девляшевський

І.О.Максюта