Справа № 752/9933/17
Провадження № 2/752/1142/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 березня 2018 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Мирошниченко О.В.

за участю секретаря Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова Світлана Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

в с т а н о в и в:

17.05.2017 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В. 21.04.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено 13.04.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в межах розгляду якої позивач звернувся із заявою про забезпечення позовних вимог та накладення арешту на належну відповідачу ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.03.2017 року за заявою позивача накладено арешт на одну четверту частину квартири АДРЕСА_1. Однак, в подальшому позивач дізнався, що 21.04.2017 року відповідачем ОСОБА_4 відчужено спірну квартиру на користь відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Вважає, що оспорюваний правочин вчинено шляхом введення в оману покупців, в той час, коли існувала заборона відчуження квартири, а тому на підставі ч. 1 ст. 230, ст.ст. 203, 215 ЦК України, просить визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу квартири.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з'явились, про день, час та місце повідомлені судом належним чином, із заявами чи клопотаннями до суду не звертались.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, надала в розпорядження суду копії матеріалів нотаріальної справи, та зазначила, що на момент вчинення вказаного правочину спірна квартира не перебувала під забороною чи іншим обтяженням.

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, судом встановлено наступне.

Згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу недійсності договору купівлі-продажу від 21.04.2017 року, позивач посилається на існування наступних обставин: по-перше, наявність ведення обману, по-друге - існування обтяження на момент укладення спірного правочину.

Аналізуючи письмові докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено, що 21.04.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В. за реєстровим номером 690 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, як покупцями (а.с. 77).

Надані в розпорядження суду копії матеріалів нотаріальної справи, зокрема наявні в ній витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту - квартири АДРЕСА_1, виконані станом на 21.04.2017 року, свідчать про відсутність жодних обтяжень, в тому числі арештів чи заборони відчуження щодо квартири АДРЕСА_1, на момент посвідчення приватним нотаріусом оспорюваного правочину (а.с. 91-94).

Крім того, з матеріалів цивільної справи вбачається, що копія ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 27.03.2017 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, надійшла для виконання до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського району м. Києва лише 27.04.2017 року, тобто, після посвідчення оспорюваного правочину, що вбачається із відмітки про прийняття виконавчою службою, проставленої на супровідному листі (а.с. 120).

Відповідно до висновків, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

За вказаних обставин, у суду відсутні підстави вважати, що оспорюваний правочин укладено та посвідчено в період існування будь-яких обтяжень щодо об'єкту - предмету правочину.

Так само, суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять належних і допустимих доказів і в обґрунтування тієї обставини, що оспорюваний правочин вчинений під впливом обману, та обставин, передбачених ст. 230 ч. 1 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За вказаних обставин, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 430 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя