Справа № 346/4513/18
Провадження № 2/346/2107/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:головуючого-судді ОСОБА_1,

секретаря - Максим'юк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житлом, що знаходиться за адресою: с. Малий Ключів, вул. Київська, 7, Коломийського району Івано-Франківської області.

Вказав, що він є власником будинку, який знаходиться за адресою: с. Малий Ключів, вул. Київська, 7, Коломийського району, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Відповідач є його сином, який зареєстрований у вказаному будинку. Однак, з того часу як він одружився, з 1997 року, та переїхав проживати до своєї дружини в с. Нижній Вербіж Коломийського району і фактично не проживає в спірному будинку впродовж 20 років. Він неодноразово просив відповідача в телефонній розмові виписатись з його будинку, який обіцяв якнайшвидше повернутись в Україну і зайнятись даним питанням. Проте, в силу певних життєвих обставин, які у нього склалися, він не має можливості приїхати додому і добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою. Відповідач участі в утриманні будинку не бере, не дбає про його схоронність, не сплачує будь-яких комунальних послуг. Реєстрація відповідача у будинку впливатиме в опалювальний сезон на розмір субсидії на комунальні послуги та порушує право власності позивача.

В судове засідання від позивача поступило письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Розглянувши матеріали по справі, письмові клопотання позивача та заяву відповідача, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 11.12.2007 року виконавчим комітетом Малоключівської сільської ради на підставі рішення № 40 від 09.10.2007 року, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в с. Малий Ключів, вул. Київська, 7, Коломийського району Івано-Франківської області, належить ОСОБА_2, позивачу по справі. Наведене також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17104074 від 18.12.2007 року, в якому вказане свідоцтво зазначене як підстава виникнення права власності (а.с.6,7).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 04.09.2018 року та довідок с. Малий Ключів Печеніжинської селищної ради обєднаної територіальної громади Коломийського району № 533, №534 від 30.08.2018 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, син позивача, входить до складу його сімї, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, але в спірному будинку не проживає, фактично проживає в господарстві своєї дружини ОСОБА_4 в с. Нижній Вербіж, зі слів батька в даний час знаходиться на заробітках за кордоном (а.с.4,5,8).

Отже, відповідач тривалий час не проживає у спірному будинку, участі в утриманні будинку не приймає, не сплачує комунальні платежі та втратив інтерес до спірного житла. Домовленості між сторонами про відсутність відповідача в житловому будинку позивача понад один рік немає. В добровільному порядку зняти відповідача з місця реєстрації неможливо, оскільки він перебуває за межами України.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «ОСОБА_5 проти України», зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2003 року відповідач не проживає в спірному будинку. Відповідач не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратив будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даному будинку, але будучи зареєстрованим в ньому, відповідач не надає допомоги на оплату комунальних послуг. Крім того, оскільки позивач не домовлявся з відповідачем про його відсутність в їхньому житлі понад шість місяців, він втратив право на користування житлом.

Верховний Суд в постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц , яка є правовою позицією, розяснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім цього, КЦС Верховного Суду в постанові від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Позивач є власником будинку, відповідно має право на розпорядження спірним будинком за власним розсудом. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставні і підлягають до задоволення.

Згідно ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження,зазначивши про це у окремій заяві. У разі визнання позивачем позову за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач подав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог.

Наведене підтверджується наступними документами: копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності, довідками від 30.08.2018 року, актом обстеження матеріально-побутових умов від 04.09.2018 року та іншими перевіреними доказами.

На підставі ст.ст.71,72 Житлового Кодексу України, ст.ст.316,317,206,319,321,322,386, 405 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_5 проти України» від 21.12.2010 року та «EastAlliance Limited проти України» від 23.01.2014 року та керуючись ст.ст.128-130, 239, 206 ч.1, 247 ч.2, 263,264,265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житлом - будинком, що знаходиться за адресою: с. Малий Ключів, вул. Київська, 7, Коломийського району Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 6 грудня 2018 року.

Суддя Веселов В. М.