КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Калініченко Л.С. 03 квітня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

встановив:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з ОСОБА_2 5 070 952 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що в період з 30 вересня 2012 року по 01 березня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 позику на загальну суму 147165 євро, які зобов&qu14;язався повернути шляхом періодичних виплат з 01 квітня до 01 жовтня 2014 року. На підтвердження цих зобов&q?дт;язань 11 березня 2014 року склав розписку. Проте своїх зобов&q?ку;язань не виконав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просить стягнути суму боргу в національній валюті, визначивши еквівалент зобов&q?из;язання за курсом валют станом на 26 лютого 2015 року, що становить 5 010 821 грн., а також 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за період з 02 жовтня 2014 року по 26 лютого 2015 року, розрахованої, виходячи з валюти зобов&q?ї,;язання та конвертованих у національну валюту, що становить 60130 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року, з урахуванням ухвали від 24 грудня 2015 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_2 3 746 820,90 грн. суми боргу та 44962,36 грн. 3% річних.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі заперечує наявність між сторонами цих правовідносин, зазначаючи, що коштів ніколи не позичав, розписка написана не ним, а іншою особою.

Вказує, що оригінал розписки судом не оглядався.

Посилаючись на те, що судові засідання фактично не проводились, суд не досліджував матеріалів справи.

Вказує, що у період з лютого по листопад 2015 року знаходився поза межами України, у зв&q? л;язку із чим не зміг реалізувати свої процесуальні права - клопотати про допит свідків, які зазначені в розписці, та інших осіб, які можуть пояснити необхідні для справи обставини; задавати питання позивачу.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити.

Позивач та представник позивача ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошові зобов&q?о ;язання відповідача підтверджені борговим документом, проте визначаючи еквівалент зобов&quяз;язанння, суд виходив з курсу валют, установленого на дату ухвалення рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14ц наведено висновок про те, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

З матеріалів справи убачається, що відповідач викликався до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання: АДРЕСА_3, що також підтверджується також копією сторінок паспорту, проте жодної судової повістки не отримав, конверти повертались у зв&q?ує;язку із закінченням терміну зберігання, у зв&q?ї ;язку із чим не зміг реалізувати права, які належать стороні у справі.

Ураховуючи наведене, рішення підлягає скасуванню, а справа перегляду з ухваленням нового рішення.

З матеріалів справи убачається, що 11 березня 2014 року ОСОБА_2 складено розписку, відповідно до якої він зазначив, що отримав від ОСОБА_3 грошові кошти під процентні зобов&quск;язання в борг з 30 вересня 2012 року по 01 жовтня 2014 року в сумі 147165 євро з врахованими відсотками. Зобов&ququ;язався повернути суму в період з 01 квітня 2014 року по 01 жовтня 2014 року. Розписку написав в присутності свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно д ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З матеріалів справи убачається, що в квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Підставою, у зв&q?рі;язку із якою просить визнати договір недійсним, є неотримання ним коштів та складання розписки іншою особою.

За наслідками розгляду цієї справи, Васильківським міськрайонним судом Київської області 05 березня 2018 року ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, яке набрало законної сили після перегляду справи в апеляційному порядку. Для з&q?сь;ясування обставин, на які посилається позивач, у справі проведено експертизу та згідно із висновком експертизи, що проведена Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС №19/8-4/308-СЕ/17 16 листопада 2017 року, рукописні записи та підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 11 березня 2014 року виконані ОСОБА_2 Ознак застосування технічних засобів або виконання підпису з попередньою технічною підготовкою не виявлено.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ураховуючи, що є рішення суду, ухвалене у спорі між тими самими сторонами, та цим рішенням на підставі висновку експертизи встановлено достовірність вчинення розписки саме ОСОБА_2, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються.

Окрім того, колегією суддів в судовому засіданні 22 листопада 2018 року за участю представників сторін досліджено за клопотання представника відповідача оригінал розписки від 11 березня 2014 року, який надано представником позивача.

Підстав для допиту в суді апеляційної інстанції свідків, які були присутніми при написанні розписки, колегія суддів не убачає з огляду на наступне.

Згідно із клопотанням про їх допит, обставини, які вважає за необхідне встановити ОСОБА_2, полягають у підтвердженні або спростуванні факту написання розписки та обов&quri;язку повернути грошові кошти.

Факт написання розписки підтверджений рішенням суду в іншій справі, а відповідно до умов розписки грошові кошти на час складання розписки вже були отримані позичальником, тому допит зазначених у клопотанні свідків не призведе до з&q?й ;ясування необхідних для справи обставин.

Окрім того, відсутні підстави для призначення почеркознавчої експертизи, ураховуючи, перелік запропонованих питань вже був предметом експертного дослідження та судом ухвалено зазначене вище судове рішення. Відтак для вирішення цієї справи відсутня необхідність в отримання висновку експерта, оскільки в справі достатньо доказів для з&q?кс;ясування обставин справи та перевірки доводів сторін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, у зв&qupt;язку із чим апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_2) 3 746 820,90 грн., що є еквівалентом зобов&q?ол;язання станом на 03 квітня 2015 року, та 44962,36 грн. - 3% річних за період з 02 жовтня 2014 року по 26 лютого 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_2) на відшкодування судових витрат 3654 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова