Справа №242/4954/17
Провадження №2/242/359/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Переясловської Ю.А., при секретарі Островерховому Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ екзаменаційно-реєстраційної роботи Дорожньої автомобільної інспекції Головного управління Національної поліції м.Донецька МВС України, Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ про захист порушених прав, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на рухоме майно - автомобіль, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ екзаменаційно-реєстраційної роботи Дорожньої автомобільної інспекції Головного управління Національної поліції м.Донецька МВС України, Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України, про захист порушених прав та визнання права власності на рухоме майно - автомобіль. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії У1-110 №251726 від 08.02.1991 року, він одружений зі ОСОБА_4, від шлюбу є син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1. Ще від шлюбу є молодший син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 28.07.2015 р., до 15.05.2015 року працював у м.Києві в ДК Газ України начальником департаменту, звільнився за власним бажанням у звязку з настанням інвалідності. У звязку зі станом здоровя та великим зростом, він вирішив придбати легковий автомобіль, який буде відповідати його фізичним даним. Вибір автомобіля доручив зробити старшому сину ОСОБА_2 Після обрання автомобіля, який підходив та сподобався позивачу, останній вирішив оформити автомобіль на свого сина ОСОБА_2, оскільки позивач на момент укладення угоди не мав при собі необхідних документів, а продавець автомобіля, ОСОБА_3 поспішав та не міг чекати, доки позивач привезе такі документи з м.Києва. У звязку з вищевикладеним, як зазначає позивач, право власності на автомобіль було оформлено на його старшого сина. Так, 03.05.2012 року на підставі довідки-рахунку від 03.05.2012 року легковий автомобіль Універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131), обєм двигуна 2457, колір Сірий (далі Автомобіль), був відчужений ОСОБА_3 за 20 000 доларів США, та оформлений у ВРЕВ № 3 м. Донецька УДАЇ ГУ МВС України в Донецькій області на ОСОБА_2. Позивач також зазначив, що придбаним автомобілем фактично користується він сам, оскільки син не має навичок та досвіду керування, а з червня 2015 року цей автомобіль знаходиться у м. Києві. На теперішній час у позивача виникла необхідність продати автомобіль, натомість відповідач-1 відмовляється надати йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та довіреність на продаж автомобіля. Позивач вважає, що право власності на автомобіль належить йому, оскільки автомобіль був придбаний за його кошти. Просить суд визнати договір купівлі-продажу від 03.05.2012 року автомобіля Універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131, обєм двигуна 2457, колір Сірий), в частині визнання особи-покупця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2), - недійсним та зробити переведення права покупця на вказаний автомобіль на ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), як покупця; визнати за ним право власності на автомобіль Універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131, обєм двигуна 2457, колір Сірий), державний номер НОМЕР_3; витребувати автомобіль з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Позивач до судового засідання не з'явився, просив розглядати справу у його відсутність.

За клопотаннями позивача про витребування від Регіонального сервісного центру МВС України копії довідки-рахунку від 03.05.2012 р. та копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу до суду надійшов лист регіонального сервісного центру в Донецькій області від 07.12.2017 р., відповідно до якого надати суду копію вищевказаного свідоцтва про реєстрацію не вбачається можливим, оскільки такі документи відсутні в реєстраційній справі. Крім того, відповідно до листа регіонального сервісного центру в Донецькій області від 04.01.2018 р., матеріали, які стали підставою реєстрації автомобіля, зокрема, відповідна довідка-рахунок, знаходяться на тимчасово окупованій території, тому надати їх копії не вбачається можливим.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій позов визнав, просив справу розглянути за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Третя особа ОСОБА_4В у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій позов визнала, просила справу розглянути в її відсутності.

Третя особа представник відділу екзаменаційно- реєстраційної роботи Дорожньої автомобільної інспекції Головного управління Національної поліції м.Донецька у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Третя особа, представник Головного сервісного центру МВС України, до судового засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що постановою КМУ від 07.09.1998 року №1388 передбачено порядок державної реєстрації, (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, відповідно до п.6 зазначеної постанови, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС. Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви, справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально. На момент вчинення спірного правочину, перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, включав, зокрема, довідку-рахунок. У відповідності до відомостей Єдиного державного реєстру МВС, підставою для державної реєстрації оскаржуваного транспортного засобу слугувала довідка-рахунок від 03.05.2012 р., видана ФОП ОСОБА_6, про що надав копію відомостей з Єдиного державного реєстру МВС. Просив суд розглядати справу у відсутність представника ГСЦ МВС.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він фактично придбав легковий автомобіль універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131), обєм двигуна 2457, колір Сірий, державний номер НОМЕР_3, оскільки сплатив за даний автомобіль власні грошові кошти в грошовій одиниці гривні в сумі, яка є еквівалентною 20 000 доларів США, але у звязку із відсутністю необхідних документів, автомобіль було оформлено у ВРЕВ м. Донецька УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області на його сина ОСОБА_2.

На підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу позивач посилається на копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 741227 від 3 травня 2012 року, що зареєстровано (оформлено) 03.05.2012 року у ВРЕВ № 3 м. Донецька УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області, відповідно до якого право власності на автомобіль марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131, обєм двигуна 2457, колір Сірий), державний номер НОМЕР_3, оформлено на ОСОБА_2.

Відповідно до копії листа Головного сервісного центру МВС України від 06.10.2017 р., автомобіль станом на 05.10.2017 р. зареєстровано за ОСОБА_2.

Згідно із листом Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 14.12.2016 р., на адресу відділу поліції надійшло звернення ОСОБА_2 про те, що у квітні 2015 р. невідомі особи, перебуваючи у м.Донецьк, незаконно привласнили свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САК 741227 від 03.05.2012 р., у звязку з чим до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру МВС України, наданих Головним сервісним центром МВС України, спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку від 03.05.2012 р.

При цьому, згідно із копією листа Головного сервісного центру МВС України від 06.10.2017 р., автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2. Попереднім власником автомобіля був ОСОБА_3, право власності за яким було зареєстровано на підставі довідки-рахунку від 16.01.2008 р.

Таким чином, судом встановлено, і не спростовано учасниками справи, що спірний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_2. Водночас, для вирішення питання щодо незаконності договору купівлі-продажу автомобіля позивач повинен довести, що вказаний договір був укладений, а також зазначити істотні умови цього договору.

Слід також враховувати, що відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 218 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваний мінімум доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього кодексу.

Постановою КМУ від 07.09.1998 р. затверджений Порядок державної реєстрації, (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», який передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено.

Позивачем наведено сторони спірного правочину, водночас на підтвердження укладення спірного договору позивач посилається на довідку-рахунок від 03.05.2012 р., однак до матеріалів справи цієї довідки не надано.

Наявні в матеріалах справи копія свідоцтва про реєстрацію права на автомобіль, копія витягу з Єдиного державного реєстру МВС України, надана Головним сервісним центром МВС України, відповідно до якої, спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку від 03.05.2012 р., копія листа Головного сервісного центру МВС України від 06.10.2017 р., відповідно до якої попереднім власником автомобіля був ОСОБА_3, право власності за яким було зареєстровано на підставі довідки-рахунку від 16.01.2008 р., не можуть вважатись належними і достатніми доказами у справі, оскільки не надають суду можливості встановити істотні умови спірного договору купівлі-продажу.

Відповідач-2 до судового засідання не зявився, тому суд позбавлений можливості з'ясувати його волевиявлення щодо укладення спірного правочину, а також обставини укладення цього правочину.

Слід також враховувати, що відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, угода вважається укладеною, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Разом з тим, позивачем не доведено наявності таких підстав, які з огляду на положення цивільного законодавства могли б бути підставою для визнання правочину недійсним або нікчемним, зокрема, не наведено, в чому полягало недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Крім того, позивач не надав суду жодних доказів у підтвердження того факту, що автомобіль було придбано саме за його грошові кошти.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не надав суду належних і достатніх доказів у підтвердження позовних вимог.

Надані відповідачем-1 заперечення на позов від 07.01.2018 р., в яких він позовні вимоги визнав, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки викладені в цих запереченнях обставини не підтверджуються належними доказами. Крім того, відповідач-1 до судового засідання не зявився, у звязку з чим суд позбавлений можливості зясувати, чи відповідають обставини, викладені у запереченнях, його дійсному волевиявленню.

Що стосується позовної вимоги позивача в частині визнання права власності на транспортний засіб, суд враховує наступне.

Частиною 1 статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зокрема, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач в обґрунтування позову в цій частині, посилався на те, що він фактично є власником транспортного засобу та позбавлений можливості здійснити продаж транспортного засобу.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано суду належних доказів, які б підтвердили наявність підстав для визнання за ним права власності на спірний автомобіль.

Позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання правочину недійсним та визнання права власності на майно.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у звязку з недоведеністю позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.12,13, 81, 258, 265Цивільного процесуального кодексу України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ екзаменаційно-реєстраційної роботи Дорожньої автомобільної інспекції Головного управління Національної поліції м.Донецька МВС України, Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ про захист порушених прав, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на рухоме майно - автомобіль, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.А.Переясловська