ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/600/18 Номер провадження 22-ц/814/568/18Головуючий у 1-й інстанції Путря О.Г. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий-суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2018 року, постановлене суддею Путрею О.Г.,

по справі за позовом Української медичної стоматологічної академії до ОСОБА_2 про стягнення витрат на навчання,

в с т а н о в и в:

16.03.2018 Вищий державний навчальний заклад України «Українська медична стоматологічна академія» звернувся в суд із вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 16.04.2018, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь вищого навчального закладу вартість навчання в сумі 46 127,74 грн., 52 888,39 грн. отриманої стипендії, а також 1762,00 грн. сплаченого судового збору./а.с.31-32/

Позовні вимоги вмотивовані тим, що між ВДНЗ «УМСА» та ОСОБА_2 07.09.2009 укладено угоду № 017«П» про підготовку фахівця з вищою освітою, на виконання якої відповідач після закінчення вищого навчального закладу повинна прибути за місцем направлення та відпрацювати не менше трьох років. Оскільки відповідач не виконала вказаних зобов'язань відпрацювати не менше трьох років, відповідно до умов договору повинна відшкодувати витрати за навчання до державного бюджету.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 31.08.2018 №1586 змінено найменування Вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» на Українська медична стоматологічна академія.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Української медичної стоматологічної академії в рахунок відшкодування витрат за навчання 46127,74 грн., та 52888,39 грн. отриманої стипендії, а всього 99 061,13 грн. (дев'яносто дев'ять тисяч шістдесят одну гривню 13 копійок), а також судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що при укладенні угоди про підготовку фахівця з вищою освітою відповідачка погодилася на її працевлаштування, отримала направлення на роботу, та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилася, що у разі відмови прибути на роботу і відпрацювати не менше трьох років, повинна відшкодувати вартість навчання.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, втратив чинність згідно з постановою КМУ від 31.05.2017 № 376, а положення Закону України «Про освіту» та «Про вищу освіту», не містять вимог про обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Зазначає, що оскільки стипендія виплачувалася їй добровільно як засіб для існування, тому відсутні підстави для її стягнення.

21.11.2018 позивач подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. В обґрунтування відзиву посилається на правову позицію Верховного Суду України від 22.02.2017 по справі № 6-2705цс16 щодо неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів. Наголошує, що виплата стипендії відповідачу здійснювалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 882 від 12.07.2004 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, а тому підлягає стягненню разом із вартістю навчання.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. При цьому враховує наступне.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що 07 вересня 2009 року між навчальним закладом «Українська медична стоматологічна академія» та ОСОБА_3 укладено типову угоду № 017 «П» про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно умов якої ОСОБА_2, яка була зарахована до вищого навчального закладу за держзамовленням, взяла на себе зобов'язання прибути після його закінчення на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку./а.с.9/.

Згідно диплому спеціаліста НОМЕР_1 ОСОБА_3 закінчила у 2015 році Вищий державний навчальний заклад України «Українська медична стоматологічна академія» та здобула ступінь спеціаліста за спеціальністю «Педіатрія» і їй присвоєна кваліфікація лікар./а.с.10,11/.

ОСОБА_3 отримала направлення до місця призначення - Департамент ОЗ Полтавської ОДА Полтавська РЦПМСД для роботи на посаді лікаря-педіатра, що засвідчено її підписом. Дата прибуття - 01.08.2015. /а.с.12/

Наказом Департаменту охорони здоров'я Полтавської ОДА від 21.03.2016 № 35-к у зв'язку з пропусками занять та невиконанням плану навчання очної частини інтернатури без поважних причин ОСОБА_3, як таку, що не склала підсумкової піврічної атестації, відраховано з інтернатури./а.с.18/

Відповідно до листа Полтавської центральної районної клінічної лікарні від 17.03.2016 ОСОБА_3 наказом Полтавської ЦРЛ звільнена з посади за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України. /а.с.16/

Згідно довідки витрат коштів державного бюджету на навчання випускника 2015 року ОСОБА_3, яка навчалася за рахунок державного замовлення, фактичні видатки згідно кошторису - 46 127,74 грн., стипендія - 52 888, 39 грн., а всього 99 016,13 грн./а.с.33/

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала зобов'язання за вказаною угодою щодо відпрацювання за направленням не менше трьох років, а отже, у неї виник обов'язок з відшкодування вартості навчання та стипендії.

Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду. Доводи апеляційної скарги є аналогічними підставам позову, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п.1, 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року за № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установлено, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету АР Крим та місцевих бюджетів за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням).

Установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Відповідно до п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, за порушення дисципліни протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати в установленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Доводи апеляційної скарги, що діюче законодавство не передбачає обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання апеляційним судом до уваги не приймаються та спростовуються наступним чином.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України вказано, що до події, факту, застосовуються той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, районний суд прийшов правильного висновку, що оскільки ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто вступу відповідачки до університету та його закінчення, вказані нормативно-правові акти передбачали обов'язок студента відпрацювати за направленням були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2008, регулюються саме ними. Указані обставини узгоджуються як з правовою позицією, наведеною позивачем у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 по справі №6-2705цс16, так і з правовою позицією наведеною відповідачем у постанові Верховного Суду в постанові від 29.03.2018 по справі №607/7379/17.

Укладена між сторонами угода від 07.09.2009, відповідачем не оспорювалася, в судовому порядку не була розірвана і не визнавалася недійсною.

Статтею 526 ЦК Українипередбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2016, 24.05.2016 позивачем надсилалися листи ОСОБА_3 з пропозицією повідомити причини невиконання зобов'язань і добровільно відшкодувати кошти за навчання, які залишені відповідачем без реагування./а.с. 19,20,21,22/

Розмір витрат коштів державного бюджету на навчання відповідачки, в тому числі виплату стипендії, підтверджуються матеріалами справи та відповідачем не спростовані.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що виплата стипендії здійснювалась навчальним закладом добровільно, а тому в силу ст. 1215 ч.1 ЦК України, не підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2115 не підлягає поверненню безпідставно набуті грошові кошти, в тому числі, стипендії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до Порядку призначення і виплати стипендії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2004 № 882, виплата стипендії є обов'язковим для виконання навчальними закладами.

Аналіз викладених норм дає підстави зробити висновок, що перераховані виплати у вигляді стипендії не підлягають поверненню у разі відсутності недобросовісності набувача. Однак в даному випадку недобросовісність відповідача, як набувача стипендії, є доведеною невиконанням нею умов зобов'язання , а тому районний суд правомірно стягнув зазначену суму.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно постановлено на підставі повного з'ясування фактичних обставин, вірно встановлених правовідносин сторін та правильно застосованих нормах матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.12.2018.

Головуючий - суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак