Справа № 165/2376/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Василюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/438/18 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

за апеляційною скаргою боржниці ОСОБА_1 на ухвалу Нововолинського міського суду від 21 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеною скаргою, посилаючись на те, що згідно рішення Нововолинського міського суду від 05.06.2015 року з неї на користь публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Альфа Банк» стягнуто 259 316,72 грн заборгованості за кредитним договором №0203/0508/88-009 від 29.05.2008 року, а також 2 593,17 грн судового збору. 05.05.2016 року державним виконавцем Євдокимовим М.І. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №165/2376/14-ц, що був виданий на підставі зазначеного рішення суду. Рішенням Нововолинського міського суду від 13.04.2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0203/0508/88-009 від 29.05.2008 року, яка станом на 10.10.2015 року складала 259 479,46 грн.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 30.06.2016 року рішення Нововолинського міського суду від 13.04.2016 року скасовано в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 в розмірі 194 703,42 грн, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) під час проведення виконавчих дій.

Зазначає, що на виконання цього рішення суду був виданий виконавчий лист, який банк направив на виконання до Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Нововолинський МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області). 31.07.2017 року за умовами Додаткової угоди до кредитного договору нею була погашена заборгованість перед ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі встановленому рішенням апеляційного суду, що підтверджується відповідною квитанцією.

Вказує на те, що заборгованість погашена нею добровільно і виконавець не здійснював ніяких виконавчих дій спрямованих на стягнення боргу у примусовому порядку. Оскільки державним виконавцем не здійснювалися заходи примусового виконання рішення суду, тому його постанови №50997160, №50997160 від 12.10.2017 року про стягнення виконавчого збору в сумі 26 190,99 грн та про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в сумі 150 грн підлягають скасуванню. Крім того, на обґрунтування своєї скарги боржниця зазначала, що до постанови про стягнення з неї 150 грн витрат на проведення виконавчих дій не доданий відповідний акт про перелік та суми витрат, а також документи, якими вони підтверджуються (розрахунок таких витрат).

Ураховуючи наведене, боржниця ОСОБА_1 просила суд поновити їй строк на оскарження постанов від 12.10.2017 року, визнати дії головного державного виконавця Нововолинського МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Євдокимова М.І. неправомірними та скасувати постанови останнього №50997160, №50997160 від 12.10.2017 року.

Ухвалою Нововолинського міського суду від 21.02.2018 року провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 закрито у зв'язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та роз'яснено боржниці, що розгляд справи за її скаргою віднесено до юрисдикції Волинського окружного адміністративного суду.

В поданій апеляційній скарзі боржниця ОСОБА_1 просила скасувати оскаржувану ухвалу суду, як таку що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судове засідання особи, які беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися. Беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін та їх представників.

Враховуючи неявку всіх осіб, які беруть участь у справі їх представників та вимоги ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з таких мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця Нововолинського МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Євдокимова М.І. від 12.10.2017 року ВП №50997160 виконавче провадження з примусового виконання рішення Нововолинського міського суду про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 261 909,89 грн закінчено, у зв'язку з погашенням боржницею заборгованості в повному обсязі, тобто повним виконанням рішення суду (а.с.161). Виділено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржниці витрат виконавчого провадження винесеної в рамках виконавчого провадження №50997160 в сумі 150 грн та постанову про стягнення з боржниці виконавчого збору виконавчого провадження винесеної в рамках виконавчого провадження №50997160 в сумі 26 190,99 грн.

Постановами старшого державного виконавця Нововолинського МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Хрищука Є.М. від 17.10.2017 року відкрито виконавчі провадження ВП №54913716 та ВП №54913649 про стягнення з боржниці зазначених вище витрат на проведення виконавчих дій в сумі 150 грн та виконавчого збору в сумі 26 190,99 грн (а.с.156, 158).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, у якій оскаржує дії (рішення) державного виконавця Нововолинського МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Євдокимова М.І. з приводу стягнення з неї виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Фактично виконавчі дії щодо примусового виконання виконавчого листа №165/2376/14-ц, виданого 18.03.2016 року Нововолинським міським судом, оскаржується боржницею у порядку ст. 383 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року, яка діяла на час подання скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, пов'язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб; 3) адміністративні справи, пов'язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті.

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Закон, що визначає сукупність дій органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і які проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, іншими законами та нормативно-правовими актами, які підлягають примусовому виконанню, є Закон №1404-VIII.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 2 цієї статті Закону №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тобто, положеннями ч. 2 ст. 74 Закону №1404-VIII чітко визначена юрисдикційна приналежність розгляду справ у випадку оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а саме така категорія спорів віднесена до юрисдикції адміністративних судів.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є самостійними виконавчими документами, які можуть бути підставою для примусового виконання.

З огляду на чітку законодавчу визначеність щодо розгляду судами спорів зазначеної категорії, тобто законодавчо встановлений порядок судового провадження, з урахуванням положень, в тому числі статей 19, 20, 287 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження при примусовому виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що боржницею оскаржуються дії (рішення) державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, що є самостійними виконавчими документами, які можуть бути підставою для примусового виконання та в силу ч. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» предметом оскарження до адміністративного суду, а не до суду загальної юрисдикції.

З огляду на наведене, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що постановлена місцевим судом ухвала про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги боржниці ОСОБА_1 про те, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував правову позицію, яка викладена у постановах Верховного Суду України від 30.06.2015 року, від 11.11.2015 року у справі №6-2187цс15, від 24.02.2016 року у справі №6-3077цс15, від 22.02.2017 року у справі №6-2946цс16, відповідно до якої, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби то це виключає юрисдикцію адміністративних судів, є безпідставними.

Вказана правова позиція не може бути застосована в розглядуваній справі, оскільки вона ґрунтувалась на ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 року, що діяла до 02.06.2016 року, в якій не конкретизувалось до суду якої юрисдикції повинна оскаржуватись постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. На час прийняття оскаржуваних постанов державного виконавця від 12.10.2017 року діяла нова редакція названого Закону від 02.06.2016 року, в статті 74 якого конкретно встановлено, що такі постанови можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду. Ця норма Закону є процесуальною, яка спеціально визначає юрисдикцію адміністративних судів щодо розгляду скарг зазначеної категорії, а тому підлягає застосуванню в розглядуваній ситуації

Посилання апелянта на те, що відсутні правові підстави стверджувати про те, що оскаржувані постанови є самостійними виконавчими документами, які не відносяться до виконавчого провадження, в рамках якого їх було прийнято, спростовуються положеннями Закону України «Про виконавче провадження.

З 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII.

Згідно з п. п. 7, 8 його Прикінцевих та перехідних положень виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

В Законі України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року N606-XIV (далі - Закон N606-XIV) було передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу (п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону N606-XIV).

В той же час, в Законі №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII).

Отже, з аналізу норм двох згаданих законів вбачається, що як нормами Закону України «Про виконавче провадження» в старій редакції так і нормами нового закону передбачено, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження підлягають примусовому виконанню, а тому є окремими виконавчими документами.

Проте на даний час законодавець передбачив в Законі №1404-VIII, що дії рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Стара редакція Закону України «Про виконавче провадження» таких положень не містила.

З врахуванням того, що оскаржувані постанови державного виконавця винесені на час дії нової редакції Закону України «Про виконавче провадження», тому боржниця вправі їх оскаржити вже у визначеному цим Законом порядку до відповідного адміністративного суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 372, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу боржниці ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Нововолинського міського суду від 21 лютого 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: