АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» квітня 2018 року

м. Харків

справа № 642/5296/17

провадження № 22-ц/790/2004/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Маміної О.В., Кругової С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Жилкосервіс» про визнання незаконним нарахування суми боргу за комунальні послуги за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 24 січня 2018 року (ухвалене суддею Шрамко Л.Л.),-

ВСТАНОВИВ:

«20» жовтня і 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Жилкомсервіс»(далі КП «Жилкомсервіс»), про визнання незаконним нарахування суми боргу за комунальні послуги та зобов'язати скасувати заборгованість у розмірі 5673 грн 65 коп.

В обґрунтування позову посилався на те, що проживає у квартирі АДРЕСА_1. Відповідно до довідки про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг КП «Жилкомсервіс» станом на 01.10.2017 року розмір заборгованості становить 5673,65 грн. Згідно відповіді на запит, тариф за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, які знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова, становить 3,508 грн. за кв. м. площі квартири. Договір про надання житлово-комунальних послуг з ним не укладався.

Зазначає, що відповідачем вказані послуги надаються не у повному обсязі та неналежної якості, контроль за технічним станом інженерного обладнання будинку і квартир не здійснюється, що є підставою для відмови від оплати послуг на користь відповідача. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13.10.2014, зміненого рішенням апеляційного суду Харківської області, встановлено, що залиття квартири позивача 30.09.2008 сталося з вини відповідача, електропроводка до цього часу не прокладена належним чином, з 01.07.2007 відсутня рециркуляція гарячої води, один з ліфтів дотепер в неробочому стані, а в результаті підключення каналів для зливу дощової води у будинку до каналізації періодично відбувається витікання цієї води у квартирі позивача через каналізаційне обладнання. У зв'язку з викладеним позивач вважав незаконним нарахування відповідачем плати за неналежно надані житлово-комунальні послуги.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 24 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1-ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції відмовив у позові ОСОБА_1 з підстав невірно обраного способу захисту, який не передбачений чинним законодавством, проте вважає, що судом не взято до уваги те, що позивачем обрано спосіб захисту, який не суперечить нормам чинного законодавства, оскільки захист прав не може залежати від волі іншого суб'єкта правовідносин та реалізації його прав на звернення до суду, що призводить до певної невизначеності обсягу прав та обов'язків між позивачем та надавачем комунальних послуг.

Представник позивача зазначав, що, конституційні права про заборону втручання в його особисте життя і права споживача на своєчасну і достовірну інформацію про фактично надану послугу з утримання будинку та прибудинкової території (кількість і вартість) можуть бути захищені шляхом припинення будь-яких дій відповідача.

Представник відповідача відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не надав.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України колегія суддів розглядає справу у порядку письмового провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі, окрім цього, позивачем не доведено того факту, що відповідачем порушено його права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначаються загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Отже, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

За положеннями ч. 2 ст. 19 вказаного Закону учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За таких обставин, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги.

Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 25.11.2014 року по справі №916/3566/13.

З огляду на зазначене, зобов'язання оплатити житлово-комунальні послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

За зазначеною адресою КП «Жилкомсервіс» надаються послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а саме: прибирання прибудинкової території, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем водовідведення, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем зливової каналізації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем централізованого опалення, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, обслуговування димових та вентиляційних каналів, технічне обслуговування та поточний ремонт мереж електропостачання та електрообладнання, освітлення місць загального користування, енергопостачання ліфтів.

Тарифи на вказані послуги затверджені рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради: від 04.10.2006 №806 (набрало чинності 01.01.2007), від 20.02.2009 №72 (набрало чинності 01.03.2009), від 20.12.2011 №893 (набрало чинності 01.01.2012), від 10.05.2017 №283 (набрало чинності 01.06.2017).

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від 04.10.2017 року заборгованість ОСОБА_1 за послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових території на 01.10.2017 року складає 5673,65 грн.

Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII). Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Враховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження за позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг.

Відповідно до пунктів 3, 18 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Тобто Закон № 1023-XII регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Разом із тим, ураховуючи, що окремі види правовідносин з участю споживачів регулюються й спеціальними законами України (наприклад, страхування, перевезення, фінансові послуги, житлово-комунальні послуги тощо), Закон № 1023-XII застосовується в частині, не врегульованій спеціальним законом.

Відповідно до положень ст. 21 Закону України « Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Як на докази ненадання послуг в повному об'ємі позивач посилається на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 13 жовтня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального підприємства «Жилкомсервіс», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про зобов'язання вчинити дії та відшкодування шкоди були задоволені частково.

Зобов'язано КП «Жилкомсервіс» відшкодувати вартість відновлювальних робіт і матеріалів, необхідних для ремонту квартири АДРЕСА_1, в переліку та об'ємах, зазначених в акті від 30.09.2008 року, а також суму моральної шкоди; стягнуто з КП «Жилкомсервіс» на користь ОСОБА_1 розмір матеріального збитку, спричиненого в результаті залиття квартири АДРЕСА_1 у сумі 33 438 грн.; стягнуто з КП «Жилкомсервіс» на користь ОСОБА_1 розмір моральної шкоди у сумі 1000 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року зазначене рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року було змінено в частині суми стягнення матеріального збитку в розмірі 25400 грн замість 33438,00 грн.

Проте, цими рішеннями не встановлено даних, які б свідчили про порушення відповідачем КП «Жилкомсервіс» прав споживача комунальних послуг ОСОБА_1 на майбутнє.

Відповідно до змісту статей 11,15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільний прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення і реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених ( оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Позивачем не доведено, а матеріали справи не містять даних, які б свідчили про порушення відповідачем КП «Жилкомсервіс» прав споживача комунальних послуг ОСОБА_1, а також, що є підстави для задоволення вказаного ним способу захисту прав споживача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі обставини у справі,дав їм належну оцінку та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи ,викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 були предметом розгляду суду першої інстанції, зазначеним доводам надана належна оцінка, висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ч.1 ст.369, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2018 року.

Головуючий суддя: А.І.Колтунова

Судді : О.В.Маміна

С.С.Кругова