Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 726/2308/15-ц

провадження № 61-23974св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2016 року у складі судді Сківернічука А. М. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 04 січня 2017 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору

від 06 лютого 2014 року ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором станом на 25 жовтня 2015 року у творилась заборгованість у розмірі 23 965 грн 13 коп., яка складається з непогашеної суми кредиту - 14 867 грн 35 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредиту - 6 930 грн 39 коп., пені та комісії - 550 грн, штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 1 117 грн 39 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з

ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 23 965 грн 13 коп.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 13 жовтня 2016 року

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що немає підстав стверджувати, що дії користувача ОСОБА_3 призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, оскільки він не розголошував інформацію щодо ПІН-коду та інших відомостей, що стосується особового карткового рахунку, а тільки повідомив про останні набрані ним номери, що не заборонено чинним законодавством.

Не встановивши обставини, які безспірно доводять, що користувач своїми діями сприяв втраті, незаконному використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, позиція позивача про наявність цивільно-правової відповідальності відповідача за вчинення шахрайських дій щодо заволодіння невстановленими особами грошовими коштами у сумі 14 847 грн є безпідставною. Кредитор у цьому випадку не наділений правом вимагати від боржника виконання його обов'язку, оскільки він не є позичальником у розумінні статей 509, 526, 1054 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки у справі не встановлено обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції і, враховуючи те, що заборгованість за кредитним договором утворилась внаслідок несанкціонованого списання коштів в сумі 14 889 грн 44 коп. з карткового рахунка відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідач не подав заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розміщення кредитної картки «Універсальна» в стоп-лист платіжної системи, а тому

ОСОБА_3 як клієнт банку несе відповідальність за операції, проведені з карткою. Суди не прийняли до уваги надані ним письмові докази, не мотивував з яких підстав докази банку не було прийнято судом, проте у розрахунку заборгованості зазначено, що відповідач у період з 06 травня 2014 року

по 01 грудня 2014 року систематично здійснював сплату за користування кредитом.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 06 лютого 2014 року, ознайомившись з правилами надання банківських послуг та підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі

15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до розрахунку заборгованості загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 25 жовтня 2015 року становила - 23 965 грн

13 коп. з яких: заборгованість за кредитом - 14 867 грн 35 коп.; заборгованість зі сплати процентів - 6 930 грн 39 коп.; заборгованість за пенею та комісією -

550 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 1 117 грн 39 коп.

Із витягу із кримінального провадження № 0000191 вбачається, що ОСОБА_3 06 квітня 2015 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину передбаченого частиною першою статті 190 КК України (шахрайство). Із фабули витягу вбачається, що 30 березня 2015 року приблизно о 12:30 год. невідома особа, переслідуючи мету незаконного заволодіння чужими грошовими коштами, зателефонувала ОСОБА_3 з прихованого номера телефону і представившись співробітником компанії «МТС» увійшла в довіру до нього, у подальшому шляхом обману під приводом умовної перевірки блокування номера мобільного телефону НОМЕР_1, що належить

ОСОБА_3, дізналася від нього номери мобільних телефонів, на які він здійснював останні дзвінки. Після чого, заблокувавши номер телефону НОМЕР_1, отримала доступ до вказаного номера мобільного телефону, за допомогою якого, через Інтернет мережу загального доступу, заволоділа грошовими коштами у сумі 14 847 грн, знявши їх з особового карткового рахунку НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3, чим заподіяла матеріальну шкоду на вказану суму.

Із довідки № 36 від 11 квітня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 30 березня 2015 року з 8:00 до 16:30 перебував за місцем роботи в ТОВ «Епіцентр».

Окрім того, відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 14 грудня 2015 року із рахунку НОМЕР_2 30 березня 2015 року було здійснено операції зі списання грошових коштів по телефону на загальну суму 14 847 грн 35 коп. Операції були здійснені із 12:57 год. по 14:46 год.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов'язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення). Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Пунктом 1.1.2.1.13 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов'язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, стікера PayPass, ПІНа, сім-карти мобільного телефону або отримання відомостей про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних подій необхідно звернутися у відділення банку або зателефонувати за вказаними номерами.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не встановив чи вжив відповідач необхідних заходів, передбачених у випадку крадіжки картки Умовами і Правилами надання банківських послуг, зокрема: чи проінформував про це банк.

Крім того, не надав оцінку доводам ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Не врахував, що до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України (шахрайство), ОСОБА_3 В звернувся 06 квітня 2015 року, а переказ коштів з його картки відбувся 30 березня 2015 року.

При цьому, не перевірив доводів банку, що в системі ПАТ КБ «ПриватБанк» можливо здійснювати платіжні операції, в тому числі і переказ грошових коштів з картки на картку, не виходячи з дому або офісу через списання експрес-платежів по номеру телефону 3700.

Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача ОСОБА_3 до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов'язку належного виконання зобов'язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про обґрунтованість рішення районного суду є передчасним.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 04 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк