Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУН 316/290/16-ц
провадження №22ц/778/1052/18
головуючий у 1 інстанції: Вільямовська Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду м. Запоріжжя, ухвалене в м. Енергодарі 05 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності», про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він з 16.12.2004 року є наймачем трьохкімнатної квартири №32 корп.1 у буд. №17-а по вул. Козацька в м. Енергодар Запорізької області. В квартирі також зареєстрована його дружина - відповідачка по справі ОСОБА_4 Відповідачка сім років не проживає в квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей її в квартирі не має. Перешкод, в користуванні відповідачкою квартирою, позивач не чинить.

Просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою №32 у буд. №17а по вул.. Козацькій м. Енергодар, Запорізької області та зняти відповідачку з реєстраційного обліку.

Рішенням Енергодарського міського суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2017 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з відповідачем, перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 1990 року по 08 серпня 2017 року, від шлюбу мають двох доньок. 16 грудня 2004 року Енергодарською міською радою Запорізької області на імя позивача та членів його родини в тому числі і відповідачки видано ордер №383 на право користування житловим приміщенням - трикімнатною квартирою № 32 розташованої у першому корпусі будинку № 17А по вулиці Козацькій в місті Енергодар Запорізької області (а.с. 5, ). Після отримання ордеру всі члени родини позивача були зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується довідкою відділу реєстрації Енергодарської міської ради.

У 2009 році відповідачка виїхала з спірної квартири за кордон до Італії та тривалий час до 2014 року не проживала в Україні, що визнається стороною відповідача та підтверджується відмітками у паспорті громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 74,75).

Відповідно до контрактів про працевлаштування, ОСОБА_4 має постійне місце проживання в Італії та працевлаштована хатньою працівницею (а.с. 187,204).

Суд попередньої інстанції виходячи з вказаних обставин задовольнив частково позов та визнав ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

З вказаним висновком не погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.

Судом першої інстанції було дійсно встановлено, що відповідач ОСОБА_4 в 2009

році поїхала в Італію на роботу. Вказаний факт сторонами не оспорюється.

За положеннями ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 знаходилася за межами України з підстав того, що вона працює та перебуває у трудових відносинах за кордоном.

Суд першої інстанції фактично встановивши, що відповідачка залишила місце свого постійного проживання для тимчасового виїзду за кордон з метою працевлаштування, тобто, причини тривалої відсутності її по місцю проживання є поважними, і носять тимчасовий характер.

У справі відсутні докази, що відповідач втратила інтерес до спірного житла, яке надавалось в користуванні в тому числі і їй.

В апеляційні скарзі відповідач вірно зазначила, що за розясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 11 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов'язані з цим правові наслідки слід відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись.

У справі є неспростованими доводи відповідачки, що вона не втратила інтересу до житла, що на зароблені відповідачкою та отримані позивачем кошти за минулі роки був проведений капітальний ремонт спірної квартири, замінені вікна, двері, придбані нові меблі, побутова техніка, тощо (надані копії документів про переводи коштів позивачеві (на загальну суму 24098 Євро). В 2015 році відповідач приїздила на місце постійної реєстрації 3 рази, згідно відміток про перетин кордону. Працевлаштування за кордоном було вимушеним рішенням обох з подружжя, і позивач не втратила намір повернутись до наданого їй в користування житла.

За ст. 41 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у зазначеній Постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Європейський суд з прав людини вважає, що відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, що таке право охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державу в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 p.) .

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження наявності у відповідачки іншого місця проживання, наявності у неї у власності іншого нерухомого майна, а проживання нею в житловому приміщенні роботодавця за місцем виконання робот не може бути визнано як вибуття відповідачки на інше місце проживання.

Таким чином рішення суду попередньої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 5 квітня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: