Провадження № 22-ц/824/2306/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства освіти і науки України, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Інфоресурс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 20 серпня 2012 року між ним та відповідачем було укладено контракт № 43, на підставі якого його призначено на посаду директора ДП «Інфоресурс» терміном на п'ять років.

Вказував, що наказом відповідача № 82-к від 01 березня 2018 року його було звільнено із займаної посади із 20 серпня 2017 року на підставі п.п.«б» п.26 укладеного між сторонами Контракту та п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки як до закінчення строку дії контракту 09 серпня 2017 року, так і пізніше він звертався до відповідача із заявами про звільнення за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію, проте його заяви неправомірно залишені відповідачем без розгляду. Наведене є порушенням вимог ст.ст.38, 39 КЗпП України та умов контракту, який передбачає його право розірвати контракт до закінчення строку його дії.

У зв'язку з наведеним просив визнати протиправним наказ МОН України № 82-к від 01 березня 2018 року про його звільнення, поновити його на посаді директора ДП «Інфоресурс» із 01 березня 2018 року, стягнути із ДП «Інфоресурс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути із МОН України на його користь судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним наказ МОН України № 82-к від 01 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_3, змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_3 на звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. В решті

- 2 -

позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач МОН України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що рішення Шевченківського районного суду м.Києві від 03 серпня 2017 року про поновлення позивача на роботі набрало законної сили після перегляду його Апеляційним судом м.Києва 06 лютого 2018 року. А тому МОН України 01 березня 2018 року видавло наказ про поновлення позивача на роботі і в цей же день видало наказ про його звільнення за закінченням строку дії контракту, що є правомірним. Висновки суду про необхідність врахування МОН України заяв позивача про його звільнення за власним бажанням безпідставні, оскільки на момент подачі заяв він не був поновлений на роботі, тобто не перебував у трудових відносинах із МОН України, в той часяк ст.38 КЗпП України поширює дію лише на працюючих.

Позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити його вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує хибністю висновків суду про те, що оскільки строк дії контракту закінчився, то вимоги про його поновлення на посаді директора ДП «Інфоресурс» задоволенню не підлягають, що суперечить положенням ст.ст.47,116,117,235 КЗпП України. Окрім того, судом першої інстанції не вирішено питання про судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу.

Сторони не скористались правом на подачу відзивів на апеляційні скарги.

В суді апеляційної інстанції представник МОН України Шилан Д.О. подану міністерством апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва як незаконне. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечувала, посилаючись відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Представник ДП Інфоресурс» Дрига П.Ю. апеляційну скаргу МОН України визнав, апеляційну скаргу ОСОБА_3 не визнав, вважав, що підстави для поновлення останнього на роботі відсутні у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_6 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга МОН України підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін

- 3 -

випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 серпня 2012 року між ОСОБА_3 і МОН України було укладено контракт № 43, на підставі якого ОСОБА_3 призначено на посаду директора Державного підприємства «Інфоресурс» терміном на п'ять років. Отже між сторонами виникли трудові правовідносини, які грунтувалися на строковому трудовому договорі.

Наказом МОН України № 82-к від 01 березня 2018 року ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади із 20 серпня 2017 року на підставі п.п.«б» п.26 укладеного між сторонами контракту та п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Також судом встановлено, що між сторонами неодноразово вирішувалися трудові спори щодо звільнення позивача. Останнім рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03 серпня 2017 року ОСОБА_3 повнолено на роботі на посаді директора ДП «Інфоресурс». Вказане рішення в частині повнолення на роботі залишене без змін постановою Апеляційного суду м.Києва від 06 лютого 2018 року.

На виконання цього рішення суду МОН України видало наказ № 77-к від 01 березня 2018 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі із 02 липня 2016 року на умовах контракту.

В цей же день, тобто 01 березня 2018 року, МОН України видало наказ про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади із 20 серпня 2017 року у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю порушень трудового законодавства при звільненні позивача. При цьому суд виходив з того, що розгляд власником заяви працівника про його звільнення за власним бажанням є пріоритетним по відношенню до інших підстав звільнення, передбачених КЗпП України. А з огляду на те, що позивач 09 серпня 2017 року звернувся до МОН України із заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, яка була отримана відповідачем 11 серпня 2017 року, то відповідач мав його звільнити за власним бажанням.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Встановлено, що наказом № 269-к від 02 липня 2016 року позивача було звільнено із займаної посади директора ДП «Інфоресурс», проте рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м.Києва від 06 лютого 2018 року, позивача поновлено на роботі.

На виконання судового рішення 01 березя 2018 року МОН України видало два накази: один № 77-к від 01 березня 2018 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі із 02 липня 2016 року на умовах контракту, інший № 82-к про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади із 20 серпня 2017 року у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Прийшовши до висновку про необхідність врахування поданої позивачем заяви про звільнення за власним бажанням від 09 серпня 2017 року, суд не звернув уваги, що на час подачі цієї заяви, як і інших аналогічних заяв, на які суд посилається у рішенні, позивач не був поновлений на роботі, а відтак трудові відносини між сторонами були відсутні.

Як вище вказувалося позивач поновлений на роботі 01 березня 2018 року, а тому його

- 4 -

заяви, подані до 01 березня 2018 року не мають правового значення і не повинні враховуватися при його звільненні за закінченням строку дії контракту.

Окрім того, при вирішенні спору суд допустив порушення норм процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог.

З поданого ОСОБА_3 позову вбачається, що позивач просив визнати протиправним наказ про його звільнення, поновити його на посаді директора ДП «Інфоресурс» та стягнути із ДП «Інфоресурс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу і судові витрати.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Змінюючи формулювання причин звільнення ОСОБА_3, суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши норми процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матерілах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволенняз наступних підстав.

Відповідно до положень ст.23 КЗпПУ трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору.

Судом встановлено, що 20 серпня 2012 року між ОСОБА_3 і МОН України укладено контракт № 43, на підставі якого ОСОБА_3 призначено на посаду директора Державного підприємства «Інфоресурс»

Отже між сторонами виникли трудові правовідносини, які грунтувалися на строковому трудовому договорі.

Строк дії контракту встановлено із 20 серпня 2012 року по 20 серпня 2017 року.

Згідно п.п.«б» п.26 укладеного між сторонами контракту цей контракт припиняється після закінчення строку його дії.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про правомірність звільнення позивача на підставі п.п.«б» п.26 контракту та п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із

- 5 -

закінченням строку дії контракту.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що незважаючи на закінчення строку дії контракту він має право на поновлення на посаді директора ДП «Інфоресурс» не грунтуються на вимогах закону.

Згідно ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Згідно ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору.

Згідно ст.391 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що обумовлені строковим трудовим договором обов'язки існують виключно у межах строку дії такого договору і припиняються після закінчення строку його дії.

З огляду на те, що строк дії контракту закінчився і сторони не виявили бажання їх продовжити підстави для поновлення на роботі за межами строку дії контракту відсутні.

Доводи скарги ОСОБА_3 про необхідність врахування його заяв про звільнення за власним бажанням безпідставні, оскільки на момент їх подачі він ен перебував у трудових відносинах із МОН України, чому дана оцінка вище.

Посилання ОСОБА_3 у скарзі на судове рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 323/1252/17 (провадження № 61-844св17) як доказ обгрунтованості його позиції по справі безпідставні, оскільки вказане рішення ухвалене у справі з іншими фактичними обставинами. Зокрема предметом спору є поновлення на роботі працівника, який проходив військову службу в АТО в особливий період і на якого розповсюджуються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, а саме: на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток, проте він був звільнений. Отже дана практика не може бути застосована до даної справи.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не вирішив питання про судові витрати, оскільки у позові відмовлено, а відтак підстави для стягнення судових витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають. При цьому колегія суддів враховує, що суд вирішив ці питання в ухвалі від 04 вересня 2018 року, відмовивши в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, з огляду на їх недоведеність.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 6 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України задоволити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 серпня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Інфоресурс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: