ПОСТАНОВА

іменем України

29 березня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/6212/16-ц

провадження № 22-ц/781/348/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Чельник О.І.

суддів Кіселика С.А., Письменного О.А.

секретаря Бодопрост М.М.

за участі відповідача ОСОБА_1

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного підприємства «Вагран» та ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 листопада 2017 року у складі судді Панфілової А.В. у цивільній справі за позовом Приватного підприємства «Вагран» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення без надання іншого житла та стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року Приватне підприємство «Вагран» (далі по тексту ПП «Вагран») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення із квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житла зі звільненням від особистих речей та стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказало, що йому відповідно до Свідоцтва про право власності від 20 жовтня 2004 року №651 на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1. Вважає, що відповідачі незаконно, самоправно та без будь яких правових підстав вселилися в кімнату НОМЕР_1, яка розташована у зазначеному будинку, не бажають сплачувати плату за користування кімнатою і укладати договір найму. Рішенням засновника ПП «Вагран» від 01 травня 2014 року було встановлено плату за користування кімнатами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1, які перебувають у приватній власності ПП «Вагран», а саме 400 грн. - за кімнату площею 16,5 кв.м. та 500 грн. за кімнату площею 22,5 кв.м. на місяць. Проте, відповідачі не сплачують кошти за користування кімнатою та продовжують проживати в ній.

ПП «Вагран» просило суд усунути перешкоди підприємству в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів з кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житла. Крім того, після уточнення позовних вимог просило стягнути заборгованість, яка станом на 12 травня 2017 року складає 14400 грн.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПП «Вагран» заборгованість у розмірі 14400 грн. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ПП «Вагран» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення без надання іншого житла з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд не врахував ту обставину, що відповідачі не довели вселення в гуртожиток на законних підставах, оскільки не надали ордеру. Вважає, що хоча відповідачі і вселились до спірного гуртожитку до набуття ПП «Вагран» права власності на вказане майно, однак це не свідчить про те, що дані особи вселились у порядку, визначеному законом, та набули права користування даною житловою площею.

ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також те, що судом неповно з'ясовано фактичні обставини, які мають значення для справи.

ОСОБА_3 у судове засідання з'явилася та повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги, проти доводів апеляційної скарги ПП «Вагран» заперечила, просила її відхилити.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, ПП «Вагран» свого представника у судове засідання не направив. Про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Суд постановив ухвалу про слухання справи у відсутності належним чином повідомлених сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ПП «Вагран» частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ПП «Вагран» на підставі свідоцтва про право власності від 20 жовтня 2004 року №651 належить будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідачі вселились в цей гуртожиток задовго до набуття позивачем «ПП «Вагран» права власності на цей будинок, а саме 25 березня 1998 року на підставі ордеру №18 від 25 березня 1998 року, що підтверджується довідкою ДП «ЖЕК ВАТ «Кіровоградбуд» від 31 травня 2007 року № 705 (а.с.54).

Та обставина, що відповідачі зареєстровані в квартирі НОМЕР_1 з 10 квітня 1998 року підтверджується копією паспорту ОСОБА_1, витягом з Єдиного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 з датою реєстрації 21 лютого 2001 року, а також довідками від 18 листопада 2011 року №70 та від 03 жовтня 2017 року №1080 (а.с. 56, 60, 85, 111).

Беручи до уваги вищевикладене місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1.

Те, що відповідач ОСОБА_1 після майже 20 років користування кімнатою в гуртожитку не змогла надати суду ордер не свідчить про те, що вона та члени її сім'ї самоправно вселились в кімнату, оскільки законність вселення підтверджується іншими доказами у справі, які ПП «Вагран» в установленому законом порядку не спростовані.

Відповідно до ст.129 ЖК УРСР, яким регулюються дані правовідносини, ордер на надання житлової площі в гуртожитку дійсний протягом 30 днів з дня його видачі, після вселення здається у житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності керівнику гуртожитку. Вказане свідчить про те, що відповідальність за збереження ордеру не покладається на відповідачів.

Стаття 22 Конституції України визначає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. За ст. 47 кожна особа має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно зі ст. 129 ЖК України адміністрація підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною умовою для вселення в надану жилу площу, а відтак здійснення реєстрації місця проживання та набуття права проживання.

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року, у справі № 6-6цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, зазначено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

Відповідно до вимог законодавства, яким регулюються дані правовідносини, єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, виданий адміністрацією підприємства, установи, чи організації. Тобто, без відповідного ордеру особа не має можливості вселитися в кімнату гуртожитку. При вселенні ордер здається в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому (директору) гуртожитком підприємства, установи, організації.

Згідно зі ст. 131 ЖК України питання вселення, виселення, проживання, оплати за користування приміщенням в гуртожитках тощо регулює Примірне положення про гуртожитки.

Стаття 132 ЖК України містить вичерпний перелік виселення громадян із гуртожитків, відповідно до якої наявність заборгованості за користування гуртожитком не є підставою для виселення з гуртожитку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідачі вселились в цей гуртожиток у 1998 році на підставі ордеру №18 від 25 березня 1998 року, що підтверджується довідкою № 705 від 31 травня 2007 року. Тобто відповідачі вселились у вказаний гуртожиток задовго до набуття ПП «Вагран» права власності на нього та за їх не спростованим твердженням на підставі ордеру (а.с. 54).

Частиною 2 ст. 132 ЖК України встановлено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Частиною 3 цієї ж статті визначено, що осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, позивач не навів жодних підстав, за яких можливе виселення відповідачів в розумінні наведених вище норм права без надання іншого житлового приміщення, без зміни статусу гуртожитку в якому проживають та зареєстровані відповідачі з 1998 року.

Колегія суддів вважає, що стороною позивача не було надано доказів того, що відповідачі вселилися у гуртожиток без відповідних правових підстав та ними не укладався договір найму із власником гуртожитку на час вселення. А тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в частині позовних вимог про виселення відповідачів із займаного ними житла.

Що стосується стягнення заборгованості за користування гуртожитком колегія суддів виходить з такого.

Відносини, які складаються між мешканцем гуртожитку і його володільцем, є договірними і відносяться до різновиду договору найму жилого приміщення.

Регулювання відносин з користування гуртожитками відноситься до спеціального правового статусу цього житла. Тому норми глави 4 Житлового кодексу УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства стосовно гуртожитків є спеціальними по відношенню до норм цивільного законодавства. В силу ст.62 Житлового кодексу УРСР та ч.3 ст.810 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Оскільки гуртожиток, у кімнаті якого проживають відповідачі, є приватною власністю ПП «Вагран», то порядок користування житловою площею у цьому гуртожитку має визначатись договором найму (оренди) житла.

Як убачається з рішення засновника ПП «Вагран» від 01 травня 2014 року було встановлено плату за користування кімнатою по проспекту АДРЕСА_1, які перебувають у приватній власності ПП «Вагран», а саме за кімнату площею 16,5 кв.м. - 400 грн., за кімнату площею 22,5 кв.м. - 500 грн. (а.с. 108).

ПП «Вагран» було направлено лист на адресу відповідача, який зареєстрований у журналі вихідної кореспонденції позивача за №51, відповідно до якого, позивач повідомив ОСОБА_1 про те, що вона без належних правових підстав вселилася у квартиру № 360, яка належить на праві власності ПП «Вагран» та не сплачує кошти за користування квартирою. Позивач запропонував відповідачу укласти договір оренди та набути право користування квартирою (а.с. 42,45). 22 березня 2016 року ОСОБА_1 від позивача було повторно направлено листа, який зареєстрований у журналі вихідної кореспонденції позивача за №92, з пропозицією укласти договір оренди та набути право користування кімнатою № 804 в гуртожитку, що розташований за адресою АДРЕСА_1, а також проект договору (а.с. 43,44).

Проте, доказів отримання відповідачами такої пропозиції суду не надано. Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувала отримання від позивача пропозиції про укладення договору оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Оскільки на час подачі позову відповідачі не отримували пропозиції про укладення договору найму (оренди) житлового приміщення позивач, вимагаючи плату від відповідачів за оренду житлового приміщення, діє поза наведених норм права. Отримання відповідачами примірного договору найму (оренди) житлового приміщення створює нову правову ситуацію між власником та наймачем, якої не існувало на час звернення до суду.

Таким чином, доказів того, що відповідачі на час подачі позову отримали від позивача пропозицію укласти договір на конкретних умовах (в тому числі із зазначенням розміру плати за користування житлом) суду не надано, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати цей договір укладеним (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Оголошення ПП «Вагран» про укладення договорів та надання документів про вселення, яке долучено до матеріалів справи, не є належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК, оскільки не містить істотних умов договору, дати складання, з його змісту не зрозуміло коли та де воно було розміщено, тобто не можна встановити чи мали змогу відповідачі з ним ознайомитись (а.с. 46).

Таким чином, питання щодо розміру плати за користування житлом між сторонами не врегульовано. А оскільки між підприємством, як новим власником, та відповідачами не укладено договору найму житла, як це передбачено чинним законодавством, сторона не вправі вимагати стягнення плати за користування без правового вирішення зобов'язальних відносин.

Крім того, позивач не надав доказів, що засновник ПП «Вагран» уповноважений встановлювати плату за користування кімнатою в гуртожитку. Статутом ПП «Вагран» надано право здавати в оренду громадянам майно саме підприємству (п. 8.4 Статуту), а всі питання діяльності підприємства, окрім віднесених до виключної компетенції засновника, вирішує директор (пункти 11.2.1, 11.2.2 Статуту). Згідно з п.п.11.1-11.1.6 Статуту до виключної компетенції засновника не відноситься вирішення питання про встановлення орендної плати за користування житлом (а.с. 48-51).

Директором ПП «Вагран» є Яшан Л.Х., в той час як розрахунок, наведений у рішенні засновника від 01 травня 2014 року, підписаний засновником ПП «Вагран» ОСОБА_5 (а.с. 6,7).

Таким чином, ПП «Вагран» не було доведено обставин, на які воно посилалось як на підставу для задоволення позовних вимог, що є обов'язком згідно з засадами змагальності процесу за ст. 12 ЦПК України.

Відповідно до пункту 7 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 року № 84, особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв'язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Відповідно до ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором наймач вносить її щомісяця.

Позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не було надано доказів щодо погодження сторонами розміру плати за користування кімнатою в гуртожитку, не доведено розмір такої плати та відповідність його максимально встановленому законом розміру плати за користування житлом.

За таких обставин,колегія суддів вважає, що у зв'язку з недоведеністю позивачем розміру плати за користування кімнатою, позов ПП «Вагран» в частині стягнення заборгованості задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового і передчасного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості, не з'ясувавши всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог статей 13, 43, 81 ЦПК суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в частині стягнення заборгованості з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Вагран» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 листопада 2017 року скасувати в частині стягнення заборгованості та ухвалити нове.

У задоволенні позову Приватного підприємства «Вагран» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 03 квітня 2018 року.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: С.А. Кіселик

О.А. Письменний