_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4122/17
Провадження № 2/520/3366/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Пучкової І.М.

за участю секретаря судового засідання Бродецької Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним посилаючись на те, що 9 листопада 1996 року уклав шлюб з ОСОБА_2 На підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2008 року був власником ? частки квартири АДРЕСА_1. У вересні 2009 року у відношенні нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України, санкція якої передбачала конфіскацію майна. Для виведення майна з-під конфіскації, він за пропозицією ОСОБА_2, уклав 13 жовтня 2008 року договір дарування, яким подарував ОСОБА_2 ? частку квартири. В подальшому у кримінальному провадженні дії було перекваліфіковано, покарання за новим звинуваченням вже не передбачало конфіскацію майна. Він залишився проживати в квартирі, в сімї були гарні стосунки, питання повернення йому частки квартири у власність не поставало. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 1 березня 2013 року за позовом ОСОБА_2 розірвано іхній шлюб, однак відносини деякий час залишилися дружніми. З травня 2015 року стосунки погіршились, ОСОБА_2 почала говорити про відсутність у нього права власності на квартиру та проживання, через те, що право власності на ній. Позивач вважає що відповідачка ввела його в оману, щоб заволодіти його часткою квартири.

Представник відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, а також звернулась до суду з заявою про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 09 листопада 1996 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Мітрофанова) ОСОБА_4, про що в Книзі реєстрації шлюбів було складено актовий запис № 623, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 1-ЖД № 036405, виданим повторно 12 жовтня 2006 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси.

В період вказаного шлюбу у сторін народилась донька, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія Свідоцтва про народження ОСОБА_5 1-ЖД № 103224.

Перебуваючи в шлюбі, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2008 року, придбали в рівних частках у гр. ОСОБА_6 5-кімнатну квартиру № 21, житловою площею 63,1 кв.м., загальною площею 100 кв.м., яка знаходиться в місті Одесі, вулиця Академіка Корольова, буд. 28, для проживання своєї родини.

Цей правочин було посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1241.

29 вересня 2008 року слідчим по особливо важливим справам прокуратури Одеської області було винесено постанову про порушення кримінальної справи №70 щодо ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 Кримінального кодексу України, а також за ознаками злочину передбаченого ст. ст. 15 ч. 2, 368 ч. 2 Кримінального кодексу України.

Так, частиною 2 статті 368 КК України (в редакції, чинній на 2008 рік) передбачалось, що одержання хабара у великому розмірі або службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням хабара - карається позбавленням волі на строк від пяти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Постановою слідчого по особливо важливим справам прокуратури Одеської області від 26.09.2011 року було дії було перекваліфіковано на ч. 2 ст. 368 КК України у кримінальній справі № 70 та порушено щодо ОСОБА_1 кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого на ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 07.04.2014 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, і призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. ОСОБА_1 від призначеного кримінального показання за вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, звільнити на підставі ст. 49 ч. 1 п. 2 КК України в зв'язку зі спливу строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Позивач зазначає, що, з метою уникнення конфіскації ? частини спірної квартири, він та його дружина на сімейній нараді вирішили переоформити належну йому частку квартири на відповідачку.

У звязку з чим 13 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував, а гр. ОСОБА_2 прийняла в дар ? частину ізольованої квартири під № 21, що знаходиться в будинку під № 28, по вулиці Академіка Корольова. в місті Одесі та складається в цілому з пяти житлових кімнат і підсобних приміщень, загальною площею 100 кв.м., в тому числі, житловою площею 63,1 кв.м.

Згодом подружні стосунки між сторонами не складись, у звязку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Позивач у судовому засіданні повідомив про те, що він до цього часу проживає в спірній квартирі, має свою власну кімнату користується нею, так як іншого житла не має.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосунки вкрай погіршились, в результаті чого 08.02.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання договорів дарування удаваними, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним визнання права власності, та 25.07.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, набутого з ОСОБА_1

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2015 року (справа № 520/2946/13-ц) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08.07.2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року частково скасовано, ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування; квартири № 30, по вул. Гайдара, 16, у м. Одесі, укладеного 19.06.2008 року на користь ОСОБА_5; квартири № 52, на вул. Ак. Філатова, 92, у м. Одесі, укладеного 14.07.2008 року на користь ОСОБА_8. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири № 21, на вул. Ак. Корольова, 28 у м. Одесі, укладеного 14.07.2008 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з однієї сторони і ОСОБА_6 з другої сторони. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на ? частину квартири № 21 на вул. Ак. Корольова, 28 у м. Одесі. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири № 21 на вул. Ак. Корольова, 28 у м. Одесі. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер 57323ОА, номер кузову WOL000017L1223185, зареєстрований на ОСОБА_1. Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право спільної часткової власності (по 1/2 частині) на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер 57323ОА, номер кузову WOL000017L1223185, зареєстрований на ОСОБА_1. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року залишено без змін.

21.07.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним зазначеного договору дарування від 13 жовтня 2008 року з підстав фіктивності.

Рішенням Київського районного суду від 04.07.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування укладений 13 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за яким ОСОБА_2 прийняла у дар 1/2 частину квартири під № 21, що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Академіка Корольова, в будинку під № 28, яка складається в цілому з пяти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 100 кв.м., в тому числі житловою площею 63,1 кв.м., повернувши цю ? частину квартири у власність ОСОБА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.10.2016 року рішення Київського районного суду від 04.07.2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1,4 ст.12 ЦК України).

Порушене субєктивне право підлягає примусовому захисту способами, передбаченими частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України, під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується в майбутньому передати другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто, за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України).

За змістом статті 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

У судовому засіданні встановлено, що договір дарування нерухомого майна (частки) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено 13 жовтня 2008 року та зареєстровано в реєстрі за №3962. Договір укладено між подружжям, за договором дарування чоловік ОСОБА_1 подарував дружині ОСОБА_2 ? частку квартири АДРЕСА_2, яку вони в рівних частках придбали за нотаріально посвідченим 14 липня 2008 року договором купівлі-продажу. На час укладення спірного договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі між собою, сімя проживала в квартирі, укладений договір дарування частки нерухомого майна одним з подружжя іншому з подружжя не заборонений законом. Оскільки договір укладено між подружжям щодо частки майна, яке перебувало у їхній спільній власності, то обраний вид безвідплатного договору по передачі майнового права, як то договору дарування, який має безоплатний характер, цілком обґрунтований.

Уклавши договір дарування, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили тим самим дію, спрямовану на набуття ОСОБА_2 цивільних прав та обовязків власника щодо ? частки нерухомого майна та, відповідно, на припинення цивільних прав і обовязків ОСОБА_1, як власника щодо переданої ним у власність ОСОБА_2 1/2 частки нерухомого майна.

Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Правочин дарування спрямований на передання однією стороною (дарувальником) другій стороні (обдарованому) безоплатно майна (дарунка) у власність, тобто правовим результатом договору дарування як правочину є передання дарувальником обдарованому безоплатно майна у власність.

ОСОБА_1 заявлено вимоги про недійсність правочину дарування з підстав введення його в оману.

Відповідно до частин 1, 2 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Встановлення наявності у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Отже, за змістом статті 230 ЦК України, позовні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту навмисного введення його відповідачем в оману, і наявності безпосереднього зв'язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору оренди землі.

При цьому, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і наявності факту омани повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року).

Враховуючи викладене, судом не встановлено, що зміст договору дарування суперечить вимогам чинного законодавства, або інтересам держави, суспільства та його моральним засадам. Договір, укладено особами, які на час вчинення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір відповідає вимогам статей 205, 207, 208 ЦК України та спрямований на реальне настання правових наслідків та виконувався сторонами. Судом не встановлено, а позивачем не доведено факту навмисного введення його відповідачем в оману та замовчування обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину, а також наявності безпосереднього зв'язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору дарування, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсними.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Вимогу про визнання правочину недійсним було заявлено 06.04.2017 року, правочин було вчинено 13 жовтня 2008 року. Посилання позивача на те, що про порушення свого права стало відомо у травні 2015 року, не приймаються до уваги, оскільки позивач почав звертатися до суду з позовами про визнання договору недійсним, ще з 2013 року, вказуючи при цьому різні підстави для визнання його недійсним.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання. Якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Правові підстави для визнання договору дарування недійсним з підстав введення позивача в оману відсутні, відтак, в задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги, а не за спливом позовної давності.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст. 16, 202, 203, 230 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа ОСОБА_3, про визнання договору дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, від 13 жовтня 2008 року недійсним відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Пучкова І. М.