Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 640/21562/15-ц

провадження № 61-2660 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-ОСОБА_4,
третя особа -ОСОБА_5,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова у складі судді Дмитрієва О. Ф. від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі суддів: Кружиліної О. А., Пшенічної Л. В. та Хорошевського О. М., від 18 травня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 подала до суду позовну заяву до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано 26 січня 2000 року. Зазначає, що відповідач не приймає участі у вихованні доньки, не допомагає утримувати дитину. Донька навчається на п'ятому курсі факультету «Дизайн середовища» спеціальності «Дизайн» спеціалізації «Дизайн одягу» денного відділення Харківської державної академії дизайну і мистецтва за кошти фізичних осіб. Навчання коштує 7 200 грн за семестр, тобто 14 400 грн за навчальний рік. Позивач зареєстрована фізичною особою-підприємцем і самостійно здійснює підприємницьку діяльність, але на теперішній час її прибутки знизились, коштів стало бракувати. Вважає, що відповідач має матеріальні можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дочки, яка продовжує навчання.

Таким чином, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для особи відповідного віку до досягнення донькою 23 років.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів того, що вона несе витрати на навчання доньки і остання знаходиться на її утриманні, крім того, відсутні докази того, що відповідач має змогу надавати допомогу повнолітній доньці.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для його скасування немає. Враховуючи, що позивачем не надано доказів того, що донька проживає разом з нею та знаходиться на утриманні позивача, у задоволенні позову слід відмовити.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що судами не надано належної оцінки доказам та суттєвим обставинам справи, наприклад таким, як місце проживання дитини.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

22 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Статтею 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, пунктом 2 частини 1 зазначеної статті визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів.

Частиною другої статті 200 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Судами установлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З договору від 11 серпня 2015 року убачається, що ОСОБА_5 навчається в Харківській державній академії дизайну і мистецтв на денній формі навчання на контрактній основі.

Згідно довідки управління пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова від 02 лютого 2016 року ОСОБА_4 отримав пенсію за віком за період з серпня 2015 року по січень 2016 року у сумі 7 039 грн 20 коп.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач має інші, крім пенсії доходи.

Частиною 3 статті 2 ЦПК України одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено змагальність сторін.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до яких обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Судами установлено та ОСОБА_4 доведено, що він не має можливості сплачувати аліменти, а суд касаційної інстанції не може переоцінювати докази.

Таким чином, лише та обставина, що на батьків покладено обов'язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилається на те, що судами не надано належної оцінки тому, що позивач проживає разом із донькою та матеріали справи містять докази цього. Слід зазначити, що факт проживання позивача разом із донькою не впливає на правильність вирішення справи, оскільки судами встановлено, що відповідач неспроможний надавати допомогу повнолітній доньці.

У касаційній скарзі позивач вказує на те, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу, оскільки він має дохід від здачі в оренду нежитлового приміщення, крім того, має змогу утримувати свого повнолітнього сина 29 років. Однак суди належним чином оцінили наявні в матеріалах справи докази, та дійшли висновку про відсутність у відповідача доходів для надання допомоги доньці.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач неспроможний надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці та лише та обставина, що на батьків покладено обов'язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 182, 199, 200 СК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик