22-ц/775/157/2018(м)
22-ц/775/157/2018(м)
Головуючий в 1 інстанції Папаценко П.І.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

11 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

29 грудня 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (надалі ПАТ «Родовід Банк») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2006 року № Д006/СЖ-248.06.1. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 грудня 2006 року відповідач отримала споживчий кредит у розмірі 20 000 доларів США, терміном до 02 грудня 2016 року, під 15% річних. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору станом на 26 листопада 2015 року відповідач має заборгованість у розмірі 11 800,46 доларів США та 352 731,84 грн. нарахувань за неналежне виконання зобов'язання. Вказані суми складаються із заборгованості за кредитом - 10 111,03 доларів США, простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 1 689,43 доларів США; пені за прострочення виконання грошових зобов'язань - 337 942,80 грн. та відповідальності за порушення грошового зобов'язання згідно ст.625 ЦК України - 14 789,04 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ « Родовід Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за вказаним кредитом в розмірі 11800,49 доларів США (еквівалент в національній валюті - 280497,65 грн.), а також нарахування за порушення грошового зобов'язання згідно ст.625 ЦК - 14789,04 грн., а разом - 295286,69 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» витрати по сплаті судового збору у розмірі 4429,25грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 січня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 11 лютого 2016 року залишено без задоволення.

З вказаним рішенням суду не погодилась відповідач ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила заочне рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що заборгованість за вказаним кредитним договором у неї відсутня. 04 грудня 2006 року вона отримала 100 000грн. тому, вважає, що договірні зобов'язання між нею та Банком виникли не в доларах, а у гривневому еквіваленті, а як наслідок і зобов'язання вона повинна нести в гривні. Відповідач не підтвердив правомірність видачі кредиту в доларах США внаслідок відсутності в матеріалах справи ліцензії. Крім того суд першої інстанції безпідставно врахував в якості доказу банківську виписку від 04 грудня 2006 року, яка нею не підписана.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду, проведеному в режимі відео конференції, представник ПАТ « Родовід Банк», що діє за довіреністю - Мізинчук А.І. просила апеляційну скаргу відхилити, заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 04 грудня 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір №Д006/СЖ-248.06.1, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов'язання надати відповідачу кредит на споживчі цілі в розмірі 20 000 доларів США. Факт видачі кредиту відповідачу підтверджено банківською випискою від 04 грудня 2006 року за кредитним рахунком НОМЕР_1 USD. Оскільки, ПАТ « Родовід Банк» виконав свої обов'язки в повному обсязі, а відповідач ні, тому у позивача виникли обґрунтовані підстави для звернення до суду з вимогою про стягнення боргу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ніким не оскаржується, а тому і не перевіряється.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1046 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання має відшкодувати кредитору завдані ним збитки.

Згідно положень ч.2 ст.625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до положень цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлені обставини та правові норми, якими врегульовані спірні відносини.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано розрахунок, який підтверджує, що станом на 26 листопада 2015 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 11 800,46 доларів США., а внаслідок невиконання основного зобов'язання виникла передбачена ст.625 ЦК України відповідальність в сумі 14789,04грн.(т.1 а.с.245)

Доводи апеляційної скарги, щодо неправомірності проведення банком фінансових операцій в доларах США через відсутність ліцензії - неспроможні.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним нормативним актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

При цьому ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що позивач на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, виданої Національним Банком України, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.(т.1 а.с.131,-133)

Крім того, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Доводи апеляційної скарги що заборгованість за вказаним кредитним договором відсутня не є обґрунтованими. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач надала копії платіжних доручень, які свідчать про часткове виконання кредитних зобов'язань.

Дійсно, до 15 лютого 2010 року відповідач належним чином виконувала свої зобов'язання по погашенню боргу, проте після вказаної дати розмір платежів зменшився і був достатнім лише на часткове погашення тіла кредиту та на погашення відсотків, а з 11 червня 2014 року сплаченої суми не вистачало і на погашення відсотків. Вказані обставини стали підставою для виникнення заборгованості вказаної в позові.

Доводи апеляційної скарги що кредит відповідач отримала в гривнях, а тому і погашати його повинна в гривнях та що суд не врахував в якості доказу банківську виписку від 04 грудня 2006 року, яка нею не підписана - непереконливі.

У відповідності до положень ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №Д006/СЖ-248.06.1. відповідно до умов якого відповідач отримала кредит на споживчі цілі в сумі 20000,00 дол.США.

І саме в зазначеній валюті відповідач його виконувала, підтвердженням чого є надані особисто нею квитанції про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу в яких зазначена дата та сума, що відповідає даті та сумі внесення чергових платежів по виконанню укладеного договору. (т.1 а.с.189, 193-197, 199-203, 206-216, 218, 220 - 223, 225, 226, 228)

Аналізуючи вище вказане, колегія суддів дійшла висновків, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2018 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю.Лопатіна

В.П. Принцевська