КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3180/2018
справа №756/5071/16-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Майбоженко А.М. 23 серпня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стець Надії Миколаївни, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного 26 червня 2014 року ОСОБА_5, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу СтецьН.М.

Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_5, після смерті якого у встановлений строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулась вона та дружина батька ОСОБА_4

Однак з&qu",;ясувалося, що 26 червня 2014 року її батько на випадок смерті склав заповіт, яким все належне йому майно заповів ОСОБА_4

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 грудня 2015 року приватним нотаріусом СтецьН.М. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька у зв'язку із наявністю заповіту на ім'я ОСОБА_4

Після смерті батька та в ході розгляду цивільної справи щодо користування житловим приміщенням у спорі з ОСОБА_4, їй стало відомо, що батько хворів на онкологічне захворювання, у зв&q? х;язку із чим вважає, що на момент написання заповіту батько не міг достатньо усвідомлювати свої дії. Одночасно запевняє, що за час життя батько стверджував, що все майно залишить їй (позивачу).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить змінити (доповнити) мотивувальну частину рішення посиланням на те, що вказаний заповіт є нікчемним в силу приписів ст.ст. 1257, 1248 ЦК України та що при ухваленні рішення суд керується ст.ст. 215, 1257, 1248 УК України.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Оскаржуваний правочин, на думку скаржника, є нікчемним, оскільки при його підписанні він не був прочитаний вголос, що передбачено ч.2 ст.1248 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус зазначив, що нотаріальна дія проведена з дотриманням вимог законодавства, зокрема заповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники справи в судове засідання не з&quan;явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 на момент посвідчення спірного заповіту усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що унеможливлює визнання цього заповіту недійсним з тих підстав, що заявлені у позові. Окрім того, судом не взято до уваги посилання представника позивача в судових дебатах на те, що спірний правочин є нікчемним з підстав того, що його зміст не прочитано вголос при підписанні, з тих мотивів, що зазначене є абсолютно іншою підставою позовних вимог, яка не була заявлена в ході судового розгляду. При цьому суд вказав, що зміна та доповнення позовних вимог на стадії судових дебатів є неможливою відповідно до вимог ЦПК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам та ґрунтуються на вимогах закону.

Судом першої інстанції установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, що підтверджено даними Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1. Відповідно до даних довідки від ІНФОРМАЦІЯ_1 року причиною смерті є ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення простати.

26 червня 2014 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Стець Н.М., яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати на день смерті й на що матиме право за законом, заповів ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_5 у встановлений строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись його донька - ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4

Відповідно до даних Висновку судово-психіатричної експертизи №351 від 25 травня 2018 року встановлено, що ОСОБА_5 у момент посвідчення 26 червня 2014 року заповіту від свого імені не виявляв ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно з ч.2 ст.1234 ЦК України, право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Частиною 3 ст.1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною 4 вказаної статті, заповіти посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, відповідно до ч.1 ст.1248 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.1248 ЦК Українинотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦПК Україниза позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу.

Відповідно до пунктів глави 4 цього Порядку дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Судом встановлено, що при посвідченні спірного заповіту приватним нотаріусом додержано необхідних вимог законодавства: перевірено дієздатність заповідача, з'ясовано волевиявлення та складено заповіт з його слів, з роз'ясненням трактування відповідних норм ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 у момент підписання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними та доводами апеляційної скарги такий висновок не спростовується.

Такий висновок суду доводами апеляційної скарги не спростовується. Зміст апеляційної скарги зводиться до прохання відмовити в задоволенні позовних вимог, але з інших підстав, на що колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 ст.1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності в силу закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням форми та посвідчення заповіту. На підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

В разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом.

Разом з тим, звертаючись до суду, позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що спадкодавець на момент складання заповіту в достатній мірі не міг усвідомлювати свої дії.

Стаття 13 ЦПК України визначає одним із принципів цивільного судочинства - принцип диспозитивності, а саме суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.49 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Вказана стаття визначає форму, порядок та строк, за дотримання яких позивач може скористатись право на зміну підстав або предмету позову.

Зміна підстав або предмету позову шляхом усної заяви на стадії судових дебатів не допускається.

Відтак суд першої інстанції вірно встановив правовідносини сторін та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів.

Вимога апеляційної скарги щодо зміни (доповнення) мотивувальної частини рішення суду посиланням на те, що вказаний заповіт є нікчемним в силу приписів ст.ст. 1257, 1248 ЦК України та що при ухваленні рішення суд керується ст.ст. 215, 1257, 1248 УК України, відхиляються із зазначених вище підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає , що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова