Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 750/10139/17

провадження № 61-15183св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 грудня 2017 року у складі судді Рахманкулової І. П. та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2018 року у складі колегії суддів: Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ») про стягнення коштів.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що 05 січня 2016 року укладала із відповідачем договір банківського вкладу, відповідно до умов якого розмістила в банку вклад у розмірі 8 000,00 доларів США, зі сплатою 9,5 % річних, на період із 05 січня по 03 липня 2016 року. 04 липня 2016 року вона звернулася до відповідача із заявою про виплату суми вкладу із нарахованими відсотками згідно із іменним сертифікатом, що належить їй. Однак відповідач посилаючись на внутрішні банківські обмеження, всієї суми вкладу та процентів не повернув, почав при цьому виплачувати щоденно часткову виплату коштів до 01 вересня 2016 року.

Враховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідача 61,50 доларів США - проценти за користування коштами вкладу за період з 04 липня по 01 вересня 2016 року та 19,42 доларів США - три процента річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «АКПІБ» на користь ОСОБА_4 три проценти річних за період із 04 липня по 01 вересня 2016 року в сумі 526,97 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що строк дії договору банківського вкладу закінчився 03 липня 2016 року і договором не передбачена можливість його пролонгації, а також банком після закінчення терміну дії договору на користь вкладника нараховувалися та були виплачені проценти за користування грошовим вкладом за ставкою для вкладів на вимогу, що підтверджується випискою з рахунків позивача та передбачено загальними Умовами надання банківських, фінансових та інших послуг, із якими відповідно до Блоку 5 договору-анкети про отримання банківського продукту «Депозит» ознайомилася позивач, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів у розмірі, що передбачені договором, після закінчення строку його дії немає. Однак вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України є обґрунтованими, оскільки банком було прострочено виконання грошового зобов'язання.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростували.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди безпідставно не застосували до виниклих правовідносин положення статті 536 ЦК України, яка передбачає сплату боржником процентів за користування чужими грошовими коштами, визнавши при цьому неправомірним користування відповідачем вкладом у період з 04 липня по 01 вересня 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що 05 січня 2016 року між ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_4 укладений договір-анкета про отримання банківського продукту «Депозит», відповідно до умов якого банк відкриває на ім'я клієнта поточний рахунок для здійснення операцій за банківським вкладом (депозитом) та видає клієнту ощадний (депозитний) сертифікат серії НОМЕР_1, а клієнт розміщує у банку вклад (депозит) у сумі 8 000,00 доларів США з процентною ставкою 9,5 % річних на строк до 03 липня 2016 року. Сертифікат підтверджує розміщення клієнтом вкладу (депозиту) на зазначених у договорі умовах. Повернення вкладу та процентів за вкладом клієнту здійснюється банком виключно за умови пред'явлення оригіналу сертифікату. Погашення сертифіката здійснюється згідно з чинним законодавством України та актами Національного банку України.

Після закінчення строку дії договору, а саме 04 липня 2016 року, позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату їй суми вкладу з нарахованими відсотками згідно з іменним сертифікатом.

Листом від 08 липня 2016 року ПАТ «АКПІБ» повідомив, що враховуючи тимчасові фінансові труднощі, з метою виконання прийнятих зобов'язань перед всіма клієнтами, банк здійснює виплату коштів із поточних рахунків клієнтам щоденно, в межах можливості банку, яка на даний час передбачає видачу готівкових коштів у національній валюті до 5 000,00 грн, або еквівалент цієї суми в іноземній валюті, на добу на одного клієнта. Також повідомлено, що 04 липня 2016 року кошти з депозитного сертифікату, а саме 8 299,21 доларів США перераховані на поточний рахунок, відкритий у банку на ім'я ОСОБА_4, із якого в період з 04 липня по 08 липня 2016 року вже видано кошти у розмірі 900 доларів США.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

У цьому випадку, договірбанківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неповного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії, а тому банком після закінчення терміну дії договору на користь вкладника нараховувалися та були сплачені проценти за користування грошовим вкладом за ставкою для вкладів на вимогу, що передбачено загальними умовами надання банківських, фінансових та інших послуг, з якими відповідно до блоку 5 договору-анкети про отримання банківського продукту «Депозит», позивач була ознайомлена.

Враховуючи наведене, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами в розмірі 61,60 доларів США, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку, що автоматична пролонгація (без додаткового погодження між сторонами) та зміна умов договору в односторонньому порядку не передбачена, тобто дія договору закінчилась, а тому банк мав виплачувати проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик