Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/2616/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Піхур О.В.

від 13 грудня 2017 року

про залишення позову без розгляду

у справі № 761/17003/17

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про визнання договору недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права справи.

Як на підставу скасування ухвали суду посилався на те, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою позивача, належним чином повідомленого, дійшов помилкового висновку, що позивач не повідомив про причини своєї неявки в судове засідання та не подавав заяви про розгляд справи без його участі.

Крім цього, ОСОБА_1 зазначав, що суд безпідставно неодноразово відмовляв йому в задоволенні клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не взявши до уваги, що позивач проживає у м. Львів, та в силу свого скрутного матеріального становища і поганого самопочуття, є інвалідом, не може з'явитися в судове засідання.

За наведених обставин, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року про залишення позову без розгляду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідачі своїх відзивів на апеляційну скаргу не подавали.

Позивач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 169 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали) визначено наслідки неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, в тому числі позивача.

Зокрема ч. 3 ст. 169 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали) передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Також пунктом 3 частини 1 статті 207 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали) передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Аналіз наведених положень приводить до висновку, що право суду на залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, можливе лише в тому випадку, коли позивач належним чином повідомлений про розгляд справи і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.

Дійсно, в судові засідання, призначені на 21 серпня 2017 року, 16 листопада 2017 року та 13 грудня 2017 року позивач, належним чином повідомлений, про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився (а.с. 56, 87, 93-94).

Разом з тим, з матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_1 є пенсіонером, інвалідом третьої групи, непрацюючий, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1.

15 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про проведення судових засідань в режимі відеоконференції, до якого долучив докази на підтвердження підстав для проведення судового засідання в режимі відеоконференції (а.с. 60).

22 серпня 2017 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва в задоволенні клопотання відмовлено (а.с. 64).

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про проведення судових засідань в режимі відеоконференції (а.с. 68-72).

10 листопада 2017 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва в задоволенні клопотання знову відмовлено (а.с. 82).

Таким чином, позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, бажав приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, як то передбачено положеннями ст. 158-1 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали).

Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказував на те, що 04 грудня 2017 року він втретє звертався до суду першої інстанції з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якому просив забезпечити проведення відеоконференції у даній справі у Залізничному районному суді м. Львова, а у разі відмови в задоволенні даного клопотання просив розглянути справу за його відсутності у відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України (в редакції на час постановлення). Копія даної заяви долучена ОСОБА_1 до апеляційної скарги (а.с. 109-114).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

Залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали), яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України в новій редакції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскражити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Міргаль Есколано та інші протии Іспанії» від 13.01.2000 та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположниїх свобод.

Положеннями ст. 1 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали), які узгоджуються з положеннями ст. 2 ЦПК України в новій редакції передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи наведені положення законодавства, а також беручи до уваги те, що вирішуючи клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, суд першої інстанції підійшов формально до даного питання, зазначивши, що це є правом суду, колегія суддів вважає, що залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду в даному випадку призведе до порушення права, визначеного Конституцією України, на доступ до правосуддя.

З огляду на викладене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду перешкоджає подальшому провадженні у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про відкриття провадження.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець