Постанова

іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа №0417/15369/12-ц

провадження №61-8595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О.В.,

суддів: Карпенко С.В., Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» ,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетропетровська від 24 грудня 2015 року у складі судді Слюсар Л.П. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Гайдук В.І., Міхеєвої В.Ю., Єлізаренко І.А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_2

Позов мотивований тим, що 26 травня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №NKVPAK00090064, відповідно до умов якого остання отримала у кредит грошові кошти у сумі 31 767,15 доларів США на купівлю автомобіля зі сплатою 10,56% річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення боргу 25 травня 2013 року.

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитно-заставного договору станом на 02 березня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 13 752,30 доларів США, що в еквіваленті становило 109 835,49 грн. В рахунок погашення вказаної заборгованості позивач просив суд здійснити вилучення та звернення стягнення на автомобіль Ford C-Max Trend, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, який є предметом застави.

20 жовтня 2010 року на забезпечення виконання зобов'язання за кредитно-заставним договором сторонами укладено договір поруки №167, відповідно до якого ПАТ «Акцент-Банк» зобов'язалося солідарно відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_2 Тому позивач також просив стягнути солідарно з відповідачів 10 000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2010 року у справі №Ц-12-507/10, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2010 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», зокрема, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №NKVPA00090064 відмовлено.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2011 року у справі №2-176/11, залишеним у відповідній частині без змін рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 грудня 2011 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк». Розірвано кредитний договір №NKVPA00090064 від 26 травня 2006 року; в порядку визначення наслідків розірвання вказаного договору та розподілу понесених сторонами витрат за цим договором стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 12 841,49 доларів США, що дорівнює 102 346,67 грн, з розстроченням сплати вказаної суми строком на 48 місяців зі сплатою з 01 по 07 число щомісяця рівними частками по 267,53 доларів США, що на момент ухвалення рішення еквівалентно 2 132,22 грн.

Посилаючись на висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13 та від 03 червня 2015 року у справі №6-31цс15, суд першої інстанції зазначив, що позичальник перестала сплачувати кредитні кошти і відсотки за користування ними у грудні 2009 року. З цим позовом позивач звернувся до суду у квітні 2012 року. Кредитним договором передбачено щомісячне погашення боргу в розмірі 432,12 доларів США. Тому у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Позивачем не надано суду деталізований розрахунок заборгованості, як доказ правильності нарахування заборгованості, не підтверджено факт здійснення страхових платежів, внаслідок чого суд позбавлений можливості визначити загальну суму заборгованості та застосувати строк позовної давності. Позовні вимоги позивачем з квітня 2012 року не уточнювалися, тому не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю суми заборгованості.

У задоволенні позову в частині стягнення суми 10 000,00 грн відмовлено з посиланням на те, що ці позовні вимоги регулюються іншими нормами права та не можуть розглядатись з вказаним предметом позову.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що зі змісту рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2010 року та ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2010 року встановлено, що ОСОБА_2 виконала умови кредитно-заставного договору №NKVPAK00090064 від 26 травня 2006 року і заборгованість за цим договором відсутня.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Судом неодноразово роз'яснювалося банку право надати розрахунок заборгованості за складовими, враховуючи, що наданий банком розрахунок виконаний без врахування проплат за кредитом, що були встановлені судовими рішеннями Центрального районного суду м. Миколаєва та Апеляційного суду Миколаївської області. ПАТ КБ «Приватбанк» такого розрахунку суду не надано, внаслідок чого апеляційний суд дійшов висновку, що розмір заборгованості позивачем доведено не було, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у позові.

У травні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду.

06 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».

01 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

13 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147?VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову з тих підстав, що банком не надано доказів у підтвердження своїх вимог, суди порушили статтю 212 ЦПК України 2004 року, оскільки не перевірили і не надали оцінки розрахунку боргу, що міститься в матеріалах справи та не мотивували, чому цей розрахунок не може бути належним доказом у справі. Судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального права, оскільки застосувавши норми, які не підлягали застосуванню та не застосувавши норми статтей 617, 625, 627, 629, 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 23, частини другої статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статті 19 Закону України «Про заставу», які підлягали застосуванню при розгляді судом цієї справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 травня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №NKVPA00090064, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 31 767,15 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків 10,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 травня 2013 року. У забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором, ОСОБА_2 надано в заставу ПАТ КБ «Приватбанк» автомобіль Ford, модель: Focus C-max trend, рік випуску 2006, тип ТЗ: легковий універсал-B, №кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить її на праві власності.

У грудні 2009 року ОСОБА_2 перестала виконувати свої обов'язки з повернення коштів і сплати відсотків.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2010 року у справі №Ц-12-507/10, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2010 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №NKVPA00090064 відмовлено. Підставою позову була заборгованість за кредитно-заставним договором №NKVPAK00090064. Суд дійшов висновку про виконання позичальником умов договору та відсутність заборгованості.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2011 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання дій неправомірними, про визнання договорів розірваними, про примусове виконання умов кредитного договору, про усунення перешкод у користуванні майном, про покладення зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. Зокрема, розірвано кредитний договір №NKVPA00090064 від 26 травня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 У порядку визначення наслідків розірвання вказаного договору та розподілу понесених сторонами витрат за цим договором стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 12 841,49 доларів США, що становить 102 346,67 грн, з розстроченням сплати вказаної суми строком на 48 місяців зі сплатою з 01 по 07 число щомісячно рівними частками по 267,53 доларів США, що становить 2 132,22 грн. У цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 грудня 2011 року.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позов не підлягає задоволенню з підстав недоведеності позивачем позовних вимог, а саме, не надання деталізованого розрахунку заборгованості за кредитним договором, та відхиляє доводи касаційної скарги про порушення норм процесуального права з таких підстав.

Предметом позову у цій справі є вимога ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Підставою позову - невиконання позичальником - ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором №NKVPA00090064.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 572 ЦК України та статтею 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У разі порушення зобов'язання забезпеченого заставою, відповідно до статті 589 ЦК України та статті 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель (кредитор) набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Із системного аналізу вказаних норм матеріального права вбачається, що виникнення у кредитора права звернення стягнення на предмет застави відбувається за умови порушення боржником зобов'язання забезпеченого заставою.

Таким чином, позивачу належить довести в суді факт порушення боржником зобов'язань за кредитним договором та розмір кредитної заборгованості забезпеченої заставою.

Цивільне судочинство, відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року, здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не має права збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно із частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Із матеріалів справи випливає, що позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунок заборгованості відповідача за період: з початку дії договору кредитування до звернення до суду із позовом. Натомість судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2010 року та ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2010 року, предметом якого було стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором №NKVPAK00090064 від 26 травня 2006 року, встановлено, що позичальником виконано умови цього договору та відсутня заборгованість.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року неодноразово роз'яснював представнику ПАТ КБ «Приватбанк») право надати розрахунок заборгованості з урахуванням установлених судовими рішеннями обставин щодо заборгованості відповідача. Такий розрахунок представником позивача суду не надано.

Верховний Суд зауважує, що захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Представнику позивача суд надавав можливість надати докази, необхідні для вирішення спору і задоволення позову.

Оскільки ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції представник позивача не надав розрахунок розміру заборгованості, суди обґрунтовано відмовили у позові.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права Верховний Суд відхиляє, оскільки суд застосовує положення статей 617, 625, 627, 629, 638 ЦК України, частини першої статті 23, частини другої статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статті 19 Закону України «Про заставу» до спірних правовідносин у разі встановлення факту порушення боржником кредитного зобов'язання, обґрунтованого розміру заборгованості, проте позивач таких доказів не надав.

Таким чином, з урахуванням підстав та змісту позову, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові через недоведеність його підстав. Оскаржувані судові рішення прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із судовими рішеннями, натомість суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку доводам апеляційної скарги та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість вирішити спір, оскільки належні та допустимі докази позивач суду не надав.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак

Судді: С.В. Карпенко

В.О.Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І.Усик