Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 206/844/16-ц

провадження № 61-9393св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів Максюти Ж. І., Макарова М. О., Прозорової М. Л.,

встановив:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні правом власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 15 травня 1997 року йому належить земельна ділянка площею 0,0609 га, що розташована на АДРЕСА_1.

Межі земельної ділянки чітко визначені планом присадибної ділянки.

Однак сусідка ОСОБА_4, яка проживає на АДРЕСА_2, на порушення визначених меж земельної ділянки, не отримавши відповідних дозвільних документів для проведення робіт, збудувала паркан вглиб його території приблизно на 1,2 м, чим фактично здійснила самовільний захват частини земельної ділянки, що їй не належить. Зазначений паркан є самовільним будівництвом, який неможливо перенести без його пошкодження.

Відповідно до рішення протоколу засідання комісії з питань розгляду земельних спорів від 30 грудня 2015 року ОСОБА_4 було запропоновано перенести збудований паркан, звільнити належну йому земельну ділянку по межі, що зазначена в державному акті, проте відповідач відмовляється виконувати це рішення.

Посилаючись на вищезазначені обставини, просив зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом перенесення паркану за межі, визначені державним актом, а також стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану протиправними діями останньої, яку оцінив у 5 000 грн.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 липня 2016 року у складі судді Румянцева О. П. у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема того, що відповідач є власником домоволодіння АДРЕСА_2 та що саме вона встановила спірний паркан.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_3 земельною ділянкою шляхом перенесення паркану за межі його земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1, які визначені державним актом на право приватної власності на землю від 15 травня 1997 року,

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із того, що, збудувавши паркан вглиб території домоволодіння позивача на АДРЕСА_1 на 1,2 метра, відповідач фактично здійснила самовільний захват частини земельної ділянки, яка їй не належить.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5, який не брав участі у справі, проте вважає, що оскаржуваним судовим рішенням зачіпаються його права та інтереси, подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 липня 2016 року.

Скарга мотивована тим, що він, а не ОСОБА_4, є власником домоволодіння АДРЕСА_2 та земельної ділянки, на якій він розташований, проте суд ці обставини не перевірив та не залучив його до участі у справі.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення, в яких просив залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що апеляційний суд всебічно, повно, об'єктивно дослідив обставини справи та, встановивши, що ОСОБА_4 самовільно зайняла частину належної йому земельної ділянки і збудувала на ній паркан, зобов'язав відповідачкуусунути перешкоди у користуванні цією земельною ділянкою шляхом перенесення паркану за її межі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 206/844/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, щона підставі державного акта на право приватної власності на землю від 15 травня 1997 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,0609 га, що розташована на АДРЕСА_1.

Між земельними ділянками АДРЕСА_1, майже на 1,2 метра вглиб території домоволодіння позивача на АДРЕСА_1, встановлений паркан із бетонних плит.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що сусідка ОСОБА_4, яка проживає на АДРЕСА_2, збудувала паркан на частині належної йому земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що встановлений між земельними ділянками АДРЕСА_1 паркан, знаходиться не на межі, а безпосередньо на ділянці, що належить позивачу, чим порушує його права на користування нею. Крім того, позивачем не надано належних доказів того, що відповідач є власником домоволодіння АДРЕСА_2 й саме вона встановила спірний паркан.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, апеляційний суд, встановивши, що у ОСОБА_4 відсутній документ, який посвідчує її право власності або право користування земельною ділянкою на АДРЕСА_2, дійшов висновку про те, що відповідач фактично нею користується та здійснила самовільний захват частини земельної ділянки, яка належить позивачу, збудувавши на ній паркан.

З висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Статтями 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування, як зазначено у частині четвертій статті 60 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України).

Судами обох інстанцій установлено, що земельна ділянка і будинок на АДРЕСА_2 не є власністю ОСОБА_4

Належного власника і відповідача суд першої інстанції не встановив.

Апеляційний суд також ці обставини не з'ясував, правовстановлюючих документів не витребував і не дослідив та зробив висновки на припущеннях про те, що саме діями ОСОБА_4 порушуються права позивача.

При цьому, апеляційний суд не навів належних доказів на підтвердження зробленого висновку та на спростування висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим помилково скасував рішення суду першої інстанції.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_5 слід задовольнити, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року скасувати, а рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 липня 2016 року залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило