Справа №483/1155/17 23.07.2018
Провадження №22-ц/784/1117/18
Справа № 483/1155/17 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/1117/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Темнікової В.І., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене під головуванням судді Рак Л.М. о 10 годині 18 хвилин 07 травня 2018 року в приміщенні Очаківського районного суду Миколаївської області у цивільній по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Племзавод ім. Шмідта" про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та покладення обов'язку внести зміни до даних персоніфікованого обліку коштів накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного забезпечення з метою перерахунку пенсії,

в с т а н о в и л а:

19 липня 2017 року ОСОБА_2 пред'явив до приватного акціонерного товариства "Племзавод ім. Шмідта" (далі - ПАТ"Племзавод ім. Шмідта" ) зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

В період з 09 липня 1973 року по 31 жовтня 2007 року він, за безстроковим трудовим договором, працював у відповідача на посаді головного економіста.

З січня 2000 року по жовтень 2007 року відповідачем йому була нарахована, але не виплачена належна заробітна плата, розмір якої, за його розрахунками, з урахуванням уточнень, становить 2 664 гривень 21 копійка.

У зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати та невиплатою заробітної плати у повному обсязі, йому призначено пенсію у меншому розмірі.

Через це, а також з метою перерахунку пенсії потрібно внести зміни до даних персоніфікованого обліку коштів накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного забезпечення.

Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 2 664 гривень 21 копійка, за період з січня 2000 року по жовтень 2007 року та зобов'язати відповідача нарахувати компенсацію втрати частини заробітної плати на дату її видачі, а також зобов'язати внести зміни до даних персоніфікованого обліку коштів накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного забезпечення.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 травня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_2 подав на зазначене рішення апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що позивач не довів ті обставини на які посилається у своєму позові та не надав доказів на їх підтвердження.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За Конституцією України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 з 09 липня 1973 року, за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, працював на посаді виконуючого обов'язки економіста радгоспу ім. Шмідта Очаківського району Миколаївської області, а з 10 серпня 1973 року - головним економістом радгоспу, який у липні 1996 року було реорганізовано у ВАТ «Племзавод ім. Шмідта». 31 жовтня 2007 року позивача, відповідно до наказу № 81-к від 31 жовтня 2007 року, звільнено з посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки на ім'я позивача (т.1, а.с. 3-5).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до довідки № 2 від 25 квітня 2018 року, наданої ПрАТ «Племзавод імені Шмідта» про виплату заробітної плати ОСОБА_2, вбачається, що за даними бухгалтерського обліку по рахунку 661 - «Розрахунки за заробітною платою» по колишньому працівнику підприємства ВАТ «Племзавод ім. Шмідта», правонаступником якого є ПрАТ «Племзавод імені Шмідта», ОСОБА_2 за період з 2000 по теперішній час - відсутня заборгованість по заробітній платі, а також за даними рахунку 662 - «Розрахунки з депонентами» за вищевказаний період з 2000 року станом на теперішній час - відсутня заборгованість підприємства ПрАТ «Племзавод імені Шмідта» перед працівником з виплати за вказаний період заробітної плати (т.2, а.с. 73).

Іншого позивач належними та допустимими доказами не довів, хоча за частиною 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, судом 1 інстанції позивачу двічі було роз'яснено його право на проведення у справі судово-бухгалтерської експертизи з метою встановлення розміру нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, однак позивач своїм правом не скористався і не заявив клопотання про призначення вказаної експертизи, в той час як суд з власної ініціативи таку експертизу призначити не має права.

За такого і згідно з ст. 12 ЦПК України, суд 1 інстанції зобов'язаний вирішити справу за наявних у ній доказів, що той вірно і вчинив.

Оскільки рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, та позивачем не спростовано заперечень відповідача щодо відсутності заборгованості з заробітної плати, суд вважає встановленим, що така заборгованість відсутня, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задоволенню не підлягали. А оскільки інші позовні вимоги ОСОБА_2, які є похідними від наведених, то і вони не могли бути задоволені.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то, як на думку колегії суддів, законних підстав для задоволення апеляційної скарги немає і в ній слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Очаківського районного суду Миколаївської області від 07 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: В.І. Темнікова

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 25 липня 2018 року.