Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3367/18 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 57 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/3367/18 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Новатум» про заборону використання знаку для товарів і послуг за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 квітня 2018 року, постановлену під головуванням судді Драч Ю.І. у м. Житомир,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив заборонити товариству з обмеженою відповідальністю «Новатум» використання знаку для товарів і послуг «ДОК ПРОФ» та «DOC PROF» у всіх товарах 9 класу та послугах 35, 42 класів МКТП до приведення програмних продуктів ТОВ «Новатум», що реалізуються на ринку під торговою маркою «ДОК ПРОФ» та «DOC PROF», у відповідності до стандартів якості знаків товарів і послуг, які виробляються чи надаються під вищевказаними торговими марками, які затверджені 20.01.2016 року.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 квітня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Новатум» про заборону використання знаку для товарів і послуг.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. На обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказує, що судом не було досліджено суб'єктивний склад спору, не досліджено всіх фактичних обставин справи, що призвело до постановлення незаконної ухвали.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013 згідно зі статтею 177 ЦК результати інтелектуальної, творчої діяльності належать до об'єктів цивільних прав, а за статтею 178 ЦК вони є оборотоздатними. Спори, що виникають у сфері використання інших об'єктів права інтелектуальної власності, де обов'язковою є державна реєстрація права, за позовами до Державної служби інтелектуальної власності України як органу державної влади (суб'єкта владних повноважень) залежно від предмета та підстави позову і при наявності публічно-правового характеру спору не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Згідно з п. 3 ст. 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» право власності на знак засвідчується свідоцтвом.

Свідоцтво України на знак для товарів і послуг є офіційним охоронним документом, вказане свідоцтво на час виникнення спірних правовідносин видавалося від імені держави уповноваженим на це органом - Державною службою інтелектуальної власності України (ДСІВ).

Відповідно до п. 3.1. Наказу Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг» видача свідоцтва здійснюється Державною службою у місячний строк після державної реєстрації знаку за наявності документа про сплату державного мита за його видачу.

Таким чином, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про реєстрацію знаку для товарів і послуг подальше оспорювання права власності на цей знак має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції.

Висновок Верховного Суду України висловлений в Постанові від 16 червня 2015 року в справі №826/8805/14.

Матеріали справи свідчать та встановлено, що державною службою інтелектуальної власності України передано право власності на знак, відповідно до яких право власності на знак для товарів і послуг класів 9,35,42, на які зареєстровано знак, свідоцтво України НОМЕР_1 передано фізичній особі - ОСОБА_1

Із позовної заяви вбачається, що заявлена вимога ОСОБА_1 про заборону товариству з обмеженою відповідальністю «Новатум» використання знаку для товарів і послуг «ДОК ПРОФ» та «DOC PROF» у всіх товарах 9 класу та послугах 35, 42 класів МКТП до приведення програмних продуктів ТОВ «Новатум», що реалізуються на ринку під торговою маркою «ДОК ПРОФ» та «DOC PROF», у відповідності до стандартів якості знаків товарів і послуг, які виробляються чи надаються під вищевказаними торговими марками, які затверджені 20.01.2016 відноситься до цивільної юрисдикції.

Пункт 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, а саме, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Право вибору суду, до якого може звертатися позивач з позовом за захистом своїх прав належить останньому.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що предметом даного цивільного позову є спір щодо неправомірного використання інтелектуальної власності, тому пов'язаний з господарськими відносинами та належить до справ господарської юрисдикції.

Проте, апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду.

Відповідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Так, згідно вищевказаної Постанови у спорах, що виникають у сфері використання об'єктів авторського і суміжних прав, здійснюється захист цивільних прав та інтересів суб'єктів, а не вирішуються питання про порушення в сфері публічно-правових відносин. Тому такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства незалежно від того, що відповідачем у справі може виступати Державна служба інтелектуальної власності України як орган державної влади (суб'єкт владних повноважень), оскільки характер спору є цивільним. Разом із тим спори, що виникають у сфері використання інших об'єктів права інтелектуальної власності, де обов'язковою є державна реєстрація права, за позовами до Державної служби інтелектуальної власності України як органу державної влади (суб'єкта владних повноважень) залежно від предмета та підстави позову і при наявності публічно-правового характеру спору не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п. п. 1.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року за № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», господарським судам підвідомчі справи у спорах, пов'язаних з використанням у господарському обороті об'єктів інтелектуальної власності, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 Господарського процесуального кодексу України. До кола підвідомчих господарському суду спорів слід відносити й спори, пов'язані з визнанням недійсними документів, які засвідчують право на об'єкти інтелектуальної власності (свідоцтва, патенти), стосуються питань права власності на відповідні об'єкти і за своїм характером є цивільно-правовими чи господарсько-правовими й не належать до числа публічно-правових спорів.

Таким чином, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

З врахуванням наведених вимог закону, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про непоширення цивільної юрисдикції на даний спір, тому ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 квітня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 19 липня 2018 року.

Головуючий

Судді