Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 725/3195/16-ц

провадження № 61-14645св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 21 березня 2017 року у складі судді Іщенко І. В. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Владичана А. І., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 05 березня 1994 року по 03 березня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано автомобіль Mercedes-Benz S 350, 1996 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, приблизною вартістю 200 000,00 грн.

Посилаючись на те, що вони не дійшли згоди щодо поділу вказаного автомобіля, спільне користування автомобілем є неможливим через неприязні стосунки між ними, просила стягнути з відповідача вартість її частки в спільному автомобілі, що становить 100 000,00 грн, а автомобіль залишити у власності відповідача.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 березня 2017 року позов задоволено частково. Виділено ОСОБА_2 в натурі автомобіль Mercedes-Benz S 350, 1996 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини цього автомобіля в розмірі 17 287,68 грн; припинено право спільної сумісної власності сторін на цей автомобіль.

Рішення районного суду мотивовано тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому з відповідача на користь якого присуджено автомобіль в натурі, підлягає стягненню на користь позивачки компенсація вартості ? його частини.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації ? частини автомобіля та судового збору змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля Mercedes-Benz S 350, 1996 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, в розмірі 61 322,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1287,77 грн.

В решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення районного суду в частині суми компенсації спірного автомобіля Mercedes-Benz S 350, 1996 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, апеляційний суд керувався висновком повторної автотоварознавчої експертизи від 01 червня 2017 року № 330-А, згідно з яким ринкова вартість автомобіля становить 122 644,79 грн.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при поділі спірного автомобіля та визначенні частки сторін, судами не було враховано вартість іншого майна подружжя та боргових зобов'язань, які виникли в результаті придбання автомобіля, що призвело до відступлення від рівності часток подружжя та до неправильного застосування норм матеріального права.

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 подала до суду заперечення в якому зазначила, що доводи наведені в касаційній скарзі необґрунтовані не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 05 березня 1994 року по 03 березня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано автомобіль Mercedes-Benz S 350, 1996 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічні положення містить і норма статті 368 ЦК України.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

У зв'язку з неможливістю поділу в натурі належного сторонам автомобіля, та тим, що спільне володіння і користування цим автомобілем також неможливе і ним фактично користується відповідач, суд першої інстанції в частині позову, що не змінена апеляційним судом, та апеляційний суд дійшли правильного висновку про залишення цього майна відповідачу з присудженням позивачці грошової компенсації.

Суд апеляційної інстанції правильно врахував висновок повторної судової автотоварознавчої експертизи від 01 червня 2017 року № 330-А, яким визначено, що ринкова вартість автомобіля «Мерседес-Бенц S350», 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, становить 122 644,79 грн, відповідно обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки в розмірі 61 322,40 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що судами при поділі спірного автомобіля не було врахованого вартість іншого майна, придбаного за час шлюбу, а також боргові зобов'язання, необґрунтовані, оскільки відповідач із зустрічним позовом про поділ вказаного майна не звертався.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині, що не змінена судом апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 21 березня 2017 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило