Справа № 466/1893/17 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/370/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Львів

Справа №466/1893/17

Провадження №22-ц/811/370/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Симець В.І.

розглянув апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 лютого 2018 року у складі судді Глинська Д.Б.

у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

15 березня 2017 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 11.10.2012р. у сумі 41 897,60 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 1898,93 грн., заборгованості за процентами у сумі 33 437,64 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 4098,72 грн., а також штраф (фіксована частина) 500,00 грн. та 1971,31 грн. (процентна складова). Одночасно просить суд вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору №б/н від 11.10.2012р. ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010р. та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Однак, відповідач порушив свої зобов'язання та не повернув кредит, відсотки за користування кредитом, а тому станом на 31.01.2017р. розмір його боргу перед банком складає 41 897,60 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

У апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ "Приватбанк" просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.02.2018р. скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Так, у доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності є помилковими, а сам строк не пропущено, так як строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки. Оскільки строк кредитної картки відповідача був встановлений до березня 2016 року, то звернення до суду у березні 2017 року здійснено у межах трьохрічного строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Так вказує, що позивач пропустив строки звернення до суду, а часткове погашення боргу 12.06.2014р. у сумі 10,28 грн. не є доказом переривання строку позовної давності, так як це дії самого банку, а не його. Вважає, що строк позовної давності слід обчислювати з моменту коли відповідач перестав погашати кредит, а саме з квітня 2013 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

16.10.2018 року цивільна справа № 462/2969/18 одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз'яснено Верховним Судом України у Листі від 01.04.2014р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України", відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що11.10.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено договір №б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання у зв'язку із чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 31.01.2017 р. становить 41 897,60 грн., з яких 1898,93 грн. заборгованість за кредитом; 33 437,64 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 4089,72 заборгованість за пенею та комісією; 500 штраф (фіксована частина); 1971,51 грн. - штраф (процентна ставка).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності. Суд дійшов висновку, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права та позов.

А так, як з 29.04.2013р. по 02.03.2017р. відповідач жодних банківських операцій з картковим рахунком не вчиняв, а банк протягом цього часу будь-яких претензій не заявляв, то строк позовної давності позивачем пропущено.

Однак погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна.

Як встановлено судом першої інстанції та відповідає матеріалам справи, відповідач оформив кредит шляхом отримання кредитної картки де йому було встановлено кредитний ліміт.

У Постановах Верховного Суду України від 19.03.2014р.№6-14цс14 та від 07.10.2015р. №6-1295цс15 висловлено правову позицію, згідно якої перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Обставини строку дії кредитної картки відповідача суд першої інстанції не встановив та прийшов до передчасного і безпідставного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що термін дії кредитної картки ОСОБА_2 НОМЕР_1 від 11.10.2012р. становить до березня 2016 року (а.с. 120).

Таким чином, саме останнього дня березня 2016 року почався відлік позовної давності для вимог позивача щодо повернення кредиту у повному обсязі відповідачем.

Як видно із матеріалів справи, до суду позивач звернувся із даним позовом 15.03.2017р., тобто в межах трьохрічного строку позовної давності, який визначений у ст. 257 ЦК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню повністю.

Розглядаючи позовні вимоги позивача в межах заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що такі підлягають до часткового задоволення.

Так, як встановлено судом та видно із матеріалів справи, сторони уклали кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 11.10.2012р.

У цій заяві міститься умова, згідно якої відповідач згідний, що така заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання послуг, а також Тарифами складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.

Оцінивши такі умови договору та спосіб його укладення, колегія суддів приходить до висновку, що укладення договору кредиту у формі заяви, якою сторона позичальника приєднується до типових умов договору відповідає вимогам ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що вирішуючи спір, в кожному конкретному випадку суду необхідно на підставі належних та допустимих доказів оцінювати обставину укладення такого договору та його умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. А відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ОСОБА_2 та банком договір кредиту.

Однак, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи на обслуговування карти, які долучені до справи, не можуть визнаватись як складова частина кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем, оскільки вони не містять ані дати їх складання, ані підпису позичальника, чи будь-якої іншої ознаки, яка б могла дозволити встановити факт обізнаності позичальника саме із цими умовами та тарифами на момент підписання заяви про отримання кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При таких фактичних обставинах справи, у суду відсутні правові підстави для висновку, що умови кредитування, на які посилається банк, були узгоджені стороною позичальника, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору кредиту.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 13 червня 2018 року по справі № 226/3556/15-ц, а також Верховний Суд України у справі №6-240цс14 від 11.02.2015р. та №6-16цс15 від 11.03.2015р

Колегія суддів вважає, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, за пенею, комісією та штрафами не підлягають до задоволення у зв'язку із їх недоведеністю. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення процентів за користування кредитом, пені, комісії, штрафу(фіксованої частини і процентної складової) , оскільки відповідач не підписував Умов та правил надання банківських послуг, якими передбачено їх нарахування.

Водночас, сума заборгованості за кредитом у сумі 1898,93 грн. позивачем доведена повністю і така підлягає стягненню з відповідача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

А відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом з матеріалів справи беззаперечно встановлено, а відповідачем не спростовано, що він отримав кредитні кошти у позивача, яка з врахуванням погашень здійснених позивачем станом на 31.01.2017р. становить 1 898,93 грн., а тому зобов'язаний повернути такі позивачу.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із постановленням нового судового рішення.

Одночасно, апеляційний суд вирішуючи питання судових витрат відзначає, що за подання апеляційної скарги позивачем сплачено 2400,00 грн. (а.с. 128), а у своїй апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення повністю та задовольнити його позовні вимоги.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз'яснено у п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Враховуючи, що при вирішенні питання судових витрат вимогу пропорційності щодо вимог апеляційної скарги встановити неможливо, то апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача половину понесених витрат зі сплати судового збору у сумі 1200,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2018 року скасувати та постановити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" суму заборгованості за кредитним договором від 11.10.2012р. у сумі 1898,93 грн. (одна тисяча вісімсот дев'яносто вісім гривень дев'яносто три копійки).

В задоволенні стягнення заборгованості 33 437,64 грн. по процентах за користування кредитом; 4089,72 заборгованість за пенею та комісією; 500 штраф (фіксована частина); 1971,51 грн. - штраф (процентна ставка)-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 1200,00 грн. (одну тисячу двісті гривень) сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді