Справа № 509/4861/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Козирського Є.С.,

за участю секретаря Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради про визнання права власності на житло за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2017 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом та уточненнями, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке складається з квартири №4 розташованою за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Йосипівка, вул. Софіївська (колишня Леніна), будинок 81, за набувальною давністю.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй з чоловіком в 1980 році було надано тимчасове житло квартиру №4 у гуртожитку (на той час) на другому поверсі в будинку 81 по вулиці Леніна (нині Софіївська) села Йосипівка Овідіопольського району Одеської області, як працівникам Одеської дослідної овочевої станції, бо житловий будинок, який раніше був наданий їм за переселенським квитком, був зруйнований. Відповідні записи здійснені у погосподарських книгах.

У 2000 році її чоловік ОСОБА_3 помер. А вона залишилася проживати з чотирма дітьми у вищевказаній квартирі. Дві дитини з яких є інвалідами безстроково. Біля неї по сусідству знаходилася приміщення - квартира № 8, яка була порожньою та потребувала догляду. Кількість членів родини збільшилася від початкового заселення і вона зайняла додатково квартиру №8. Оскільки природно потребувала розширення житлової площі.

Одеська дослідна овочева станція реорганізувалася і майно перейшло до КПС «Йосипівське».

Комунальні служби вимагали оплати послуг і за квартиру №8, оскільки комунікації проходили вздовж квартири № 8 до квартири №4 і не були роздільними. Не задовго до ліквідації КСП «Йосипівське» було у стадії банкрутства та перестало утримувати майно, і воно остаточно перейшло у її володіння та користування. Вона його утримувала та платила комунальні послуги.

З 24 листопада 1980 року офіційно зареєстрована та проживає у квартирі №4.

За тією ж адресою були зареєстровані її діти: ОСОБА_4 23.12.1982 р.н з 19.08.1999 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.07.1998 року, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26.11.2007 року.

З моменту володіння вищевказаними квартирами, вона та її сімя проживали там та вели спільне господарство.

КСП «Йосипівське» було ліквідоване у 2006 році без правонаступника. Після ліквідації майно стало безхазяйним.

Станом на 2018 рік будинок у якому знаходяться квартири не перебуває на жодному балансі. Виникають питання, щодо комунальних послуг, ремонту електрообладнання, водогону. Без правовстановлюючих документів, питання проведення газопостачання неможливе так само як і внесення змін у реєстрацію осіб у звязку з перейменуванням вулиці.

Право власності на вказані квартири у неї не оформлене. Будівля у якій знаходяться квартири є нерухомим майном, власника якого не має.

13.12.2012 року прокуратурою Овідіопольського району Одеської області було надано відповідь № 4744 вих 12 про те, що до ОСОБА_2 сільської ради Овідіопольського району Одеської області було спрямоване подання щодо зобовязання вжити заходів щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Подання не було виконане, в звязку з чим було вирішено питання про складення протоколу на голову сільської ради, за ознаками складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-6 КУпАП.

Згодом було направлено додатково запит від представника позивача ОСОБА_7 №Я-102 від 05.08.2016 року. Та отримано відповідь № 02-07/168 від 12.08.2016 року.

19.03.2018 року позивач звернулася до ОСОБА_2 сільської ради з заявою про надання дозволу на приватизацію квартир. ОСОБА_2 сільська рада надала відповідь - рішення сесіїї від 07.06.2018 року № 500 VII, яким відмовила у приватизації, оскільки право власності на вищезгадані квартири у ОСОБА_2 сільської ради не оформлене і досі.

Позивач зазначила, що вона добросовісно, безперервно, відкрито володіє та користується приміщеннями, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, доглядає за квартирами та утримує їх, виконує поточний ремонт. Вона є пенсіонером та ветераном праці.

01.06.2018 р. позивачем був виготовлений Технічний паспорт де вищевказані квартири №4 та №8 були обєднані в одну і вказані як №4.

14.06.2018 р. була проведена незалежна оцінка майна ТОВ «Мегаполіс і партнери» та було визначено вартість квартири у 171356 грн.

Вона вважає, що вичерпала всі доступні заходи для захисту свого права та отримати у власність нерухоме майно, в якому вона та її діти проживають близько 38 років. І тому вона звернулася до суду.

29.01.2018 року позивачем та її представником була надана уточнена позовна заява, яка була отримана відповідачем (а.с.93-94), згодом уточнена позовна заява 2, яка була отримана відповідачем 20.06.2018 року (а.с.121)

Відповідачем було надано до суду через канцелярію 20.02.2018 року Відзив на позовну заяву (а.с. 96-97)

Відзив на позовну заяву від 20.02.2018 року було отримано представником позивача 24.05.2018 року. До суду через канцелярію надійшов від позивача та її представника відзив на відзив 20.06.2018 року.(а.с. 118-119).

Представник позивача в судове засідання не зявився, наддав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Овідіопольського району Одеської області був присутнім на судовому засіданні 29.01.2018 року.(а.с.99)

До судового засідання відповідач не з`явився, належним чином був повідомлений про розгляд справи:

16.12.2018 року (а.с. 38); 20.02.2018 року - розписка представника відповідача в повідомлені 29.01.2018 року (а.с.99);10.04.2018 року (а.с.104); 12.06.2018 року (а.с. 154); 10.07.2018 року (а.с. 155)

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України: «позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.». (за редакцією ЦПК України станом на 03.08.2017 року, оскільки позов було подано до суду 07.12.2017 року).

Позовна заява повинна розглядатись за місцем знаходження майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що за територіальною підсудністю підлягало розгляду у ОСОБА_8 районному суді Одеської області.

08.12.2017 року провадження по справі було відкрито.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 починаючи з 24 листопада 1980 року офіційно зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_3 (нині Софіївська) села Йосипівка Овідіопольського району Одеської області, про що свідчить штамп реєстрації у папорті громадянина України серії КМ 187081, виданий ОСОБА_8 УМВС України в Одеській області 18.12.2003 року. Також записи внесені у по господарську книгу №8 від 1990 р., про що свідчить копія, завірена належним чином ОСОБА_2 сільською радою Овідіопольського району Одеської області.(а.с. 5, 7-9)

Позивач є пенсіонером та ветераном праці, що підтверджено пенсійним посвідчення №) та посвідчення серії АІІІ № 737039. (а.с. 23)

Чоловік ОСОБА_3 помер 01.01.2000 року, про що свідчить Свідоцтво про смерть серії І-ЖД 210259, видане ОСОБА_2 сільською радою 04.01.2000 року.(а.с. 6)

Чотири дитини позивача зареєстровані за тією ж адресою, що і позивач, а саме ОСОБА_4 23.12.1982 р.н з 19.08.1999 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.07.1998 року, ОСОБА_9 04.08.1980 р. н, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26.11.2007 року, що підтверджено штампами про реєстрацію у паспортах громадянина України та записами у вищевказаній по господарській книзі №8 від 1990 р. Дві дитини з яких є інвалідами ІІ групи безстроково, що підтверджено довідками про інвалідність Сер МСЕ, ОСОБА_5 2-18ОА №058376 та Сер МСЕ, ОСОБА_5 2-18ОБ №020859.(а.с.13-22)

КСП «Йосипівське» було ліквідоване у 2006 році без правонаступника, що підтверджено копією ухвали Господарського суду Одеської області від 21.01.2008 року у Справі №21/378-06-11426. (а.с.12)

Позивачем були укладені Договори про користування електричною енергією № 80200705 від 24.11.2003 року та 20.02.2006 року з та ОСОБА_8 за адресою: Леніна 81, квартира 8 та Договір про надання централізованого постачання холодної води № 10018 від 20.11.2012 року за адресою: Леніна 81, квартира 4. Здійснювалося споживання та оплата послуг, про що свідчать квитанції про оплату, долучені до матеріалів справи разом з відзивом на відзив (а.с.24-27, 134-150)

13.12.2012 року прокуратурою Овідіопольського району Одеської області було надано відповідь представнику позивача ОСОБА_10 № 4744 вих 12 про те, що до ОСОБА_2 сільської ради Овідіопольського району Одеської області було спрямоване подання щодо зобовязання вжити заходів щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Подання не було виконане, в звязку з чим було вирішено питання про складення протоколу на голову сільської ради, за ознаками складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-6 КУпАП. (а.с.106-107)

Згодом було направлено додатково запит від представника позивача ОСОБА_7 №Я-102 від 05.08.2016 року. та отримано відповідь № 02-07/168 від 12.08.2016 року. (а.с.108-109)

Вулицю Леніна було перейменовано на Софіївську, що підтверджено копією, завіреною належним чином, рішення ОСОБА_2 сільської ради Овідіопольського району, Одеської області №26-VII від 04.12.2015 року. (а.с.10-11)

Відповідно до ухвали Овідіопольського районного суду від 08.12.2017 року, 04.01.2018 за вх. № 69 до Овідіопольського районного суду надійшла копія інвентаризаційної справи на 34 аркушах КП «ОСОБА_8 районного бюро технічної інвентаризації». (а.с.40-74)

Копія, завірена належним чином, Технічної документації на будинок 81 до суду відповідачем не була надана.

19.03.2018 року позивач звернулася до ОСОБА_2 сільської ради з заявою про надання дозволу на приватизацію квартир. ОСОБА_2 сільська рада надала відповідь - рішення сесії від 07.06.2018 року № 500 VII, яким відмовила у приватизації, оскільки право власності на вищезгадані квартири у ОСОБА_2 сільської ради не оформлене і досі.(а.с.110, 157)

01.06.2018 р. позивачем був виготовлений Технічний паспорт де вищезгадані квартири №4 та №8 були обєднані в одну і вказані як №4, що видно при порівнянні з інвентаризаційною справою КП «ОСОБА_8 районного бюро технічної інвентаризації». (а.с.123-127)

14.06.2018 р. була проведена незалежна оцінка майна ТОВ «Мегаполіс і партнери» та було визначено вартість квартири у 171356 грн. (а.с.128-133)

До суду відповідачем було надано лист від 15.01.2018 року з проханням зупинити провадження, який не відповідав вимогам чинного законодавста, також у листі не містилося достатніх реквізитів, щоб дійти висновку що цей лист був направлений саме у цій справі. (а.с.76)

Тому судом було направлено лист до ОСОБА_2 сільської ради Овідіопольського району Одеської області з розясненнями чинного законодавста та процесуальних прав учасників справи. (а.с.83)

Керуючись, ст. 1 Першого протоколу (1952 р.) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спорів про визнання права власності суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що у звязку із добросовісним, безперервним володінням нерухомим майном, що не має власника, у позивача виникло право власності на вказаний обєкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

Відповідно до розяснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Позивач відкрито, добросовісно й безперервно володіючи квартирою №4 та №8 по вул. Софіївська (колишня Леніна) 81 в с. Йосипівка Овідіопольського району Одеської області не маючи юридично оформленого та зареєстрованого права власності на спірне майно, не взмозі у встановленому законом порядку далі укладати договори з комунальними установами для обслуговування квартир, здійснювати в повному обсязі права та обовязки власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено законодавством України.

Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав" зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Ст. 1 Протоколу N 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права".

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою N 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 грудня 2010 року (заява N 30856/03) пунктом 44 судом встановлено, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, п. 82).

Рішення повинно відповідати вимогам статтей Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивач довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користуються вказаною квартирою на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем.

Керуючись ч.4 ст. 41, 42, 124 Конституції України, ст.ст. 9, 10, 12, 13, 258-259, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 11, 13, 16, 344 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради про визнання права власності на житло за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності на нерухоме майно, а саме квартиру №4, загальною площею - 73,0 кв.м., житловою площею - 42,2 кв.м., підсобною площею 30,8 кв.м., яка складається з: 1. Коридору 4,6 кв.м., 2. Підсобної 8,6 кв.м., 3. Житлової 16,9 кв.м., 4. Коридору 5,6 кв.м., 5. Житлової 13,1 кв.м., 6. Житлової 12,2 кв.м., 7. Кухні 12,0 кв.м., яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Йосипівка, вул. Софіївська (колишня Леніна), будинок 81, яка відображена в Технічному паспорті - інвентарна справа №100 ПП «Архстройдом» від 01.06.2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.07.2018 року

Суддя: ОСОБА_11