АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Таран Н.Г.
№22-ц/796/3183/2018 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №754/3558/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

судді-доповідача УкраїнецьЛ.Д.

суддів Шебуєвої В.А.,

Оніщука М.І.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини.

У мотивування вимог посилалася на те, що з відповідачем проживала однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу з червня 1997 року по вересень 2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився її син ОСОБА_5.

Відповідач є його батьком, проте він відмовився подати в орган реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства, тому запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був проведений у порядку, передбаченому ст.135 Сімейного кодексу України.

Факт батьківства відповідача підтверджується наступними доказами: фотоматеріалами, про спільне проживання та виховання дитини, показаннями свідків про спільне проживання в квартирі відповідача, та відвідування ним пологового будинку після народження дитини.

Відповідач спілкується з дитиною, але не надає систематичної матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча зобов'язаний це робити згідно ст.180 Сімейного кодексу України.

На даний час дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.

Враховуючи наведене та з урахуванням уточнень просила суд:

визнати, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1;

стягувати щомісячно з відповідача на її користь на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитині відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до суду та до досягнення дитиною 18 років.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в м. Київ, актовий запис про народження № 727 складений 23.10.2001 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.03.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати 551,20 грн. судового збору та 6686,91 грн. витрат за проведену експертизу - в частині позовних вимог про визнання батьківства.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. в частині позовних вимог про стягнення аліментів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, щооскільки дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, тому до правовідносин слід застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, а не Сімейного кодексу України, на норми якого посилається позивач в своїй заяві та керувався суд при при розгляді справи.

Згідно ч.3 ст.53 КпШС при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

За таких обставин в силу зазначених норм матеріального права та дати народження дитини позивачаочевидним є той факт, що предмет позову не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки позивач просить суд визнати відповідача батьком дитини на підставі ст.128 СК України. Разом з тим, законодавець вказує на те, ще батьківство не визнається, а встановлюється судом (ст.53 КпШС України).

При розгляді позовних вимог суд керувався нормами Сімейного кодексу України, а не нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, тобто рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Фотографії та покази свідків не підтверджують спільне проживання його та позивача до народження дитинита ведення спільного господарства.

Будь-які інші належні докази на підтвердження спільного проживання ведення спільного господарства матір'ю дитини та ним до народження дитини, або спільного виховання чи утримання ними дитини, або докази, які підтверджують визнання нимбатьківства, як того вимагаєзаконодавство, що діяло на час народження дитини, позивачем суду надано не було.

Висновок експерта не може бути взятий до уваги,оскільки, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами КпШС, який не передбачав такої підстави для встановлення батьківства.

Його думка стосовно необхідності призначення експертизи не була врахована.

У висновку допущені помилки, які знижують достовірність результату експертизи, не зазначені всі відомості, передбачені ст.147 ЦПК України.

Суд у рішенні не надав мотивованої оцінки цих неточностей та помилок.

Недолугим євисновок суду про те, що «біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5 практично доведене»з посиланням на друковане видання німецькою мовою, що стосується біостатистичних оцінок по відібраних групах крові.

Також зазначає,що в частині позовних вимог щодо розміру аліментів суд вказав: «При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріали справи, а саме, що відповідач працездатний, згідно матеріалів справи нікому іншому аліменти не виплачує». Але при цьому відсутні посилання на будь-які матеріали справи.

Зауважує, що такі матеріали в справі відсутні, як і відсутні будь-які докази, що підтверджують обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів у відповідності до вимог ч.1 ст.182 СК України. Під час судового процесу такі обставини навіть не обговорювались. Припущення судді або власні необґрунтовані домисли не можуть бути підставою для ухвалення рішення.

До того ж згідно ч.3 ст.1 закону України «Про прожитковий мінімум», до працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку», протевіннеодноразово надавав у судових засіданнях пенсійне посвідчення.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Слов'янського міського управління юстиції 23.10.2001 року, батьками якого значаться: матір'ю - ОСОБА_4, батьком - ОСОБА_7 (а.с.5)

Відповідно до копії актового запису про народження №727, складеного 23.10.2001 року Слов'янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відомості про батька дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, записані зі слів матері на підставі заяви №81 від 23.10.2001 року відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім»ю України. (а.с.127-128,136)

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_4 посилалася на проживання з відповідачем однією сім»єю без реєстрації шлюбу з червня 1997 року по вересень 2001 року та народження сина ІНФОРМАЦІЯ_1, спільне виховання дитини.

Просила визнати ОСОБА_3 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підтвердження доказів батьківства відповідача посилалась на покази свідків, світлини батька та дитини (а.с.10,33,60-62).

Фактично ОСОБА_4 у своїй заяві посилалася на підстави встановлення батьківства, визначені ст.53 КпШС України.

Допитана у якості свідка ОСОБА_8 суду показала, що працювала вихователем у дитячому садочку, який відвідував ОСОБА_5 з 2001 року по 2009 рік. Забирати дитину із садочка приходив відповідач. Дитина вважала його своїм батьком та й відповідач казав, що він являється його батьком. Також ОСОБА_3 ніс витрати в дитячому садочку. Документи у відповідача не перевірялись, оскільки в цьому не було потреби.

Свідок ОСОБА_6 показала, що з позивачем познайомились в 2001 році в пологовому будинку, оскільки у той час разом народжували дітей. Позивач просила відвезти одяг для її дитини, який знаходився у батька. Згодом бачила відповідача у позивача за адресою: АДРЕСА_1, декілька разів з 2006 року по 2008 рік. Крім цього неодноразово чула як ОСОБА_5 називав відповідача батьком та відповідно останнім це не заперечувалось.

На спростування доводів ОСОБА_4 відповідач просив допитати в якості свідка його сина від першого шлюбу.

Свідок ОСОБА_9 показав, що відповідач по справі є його батьком. З 1982 року проживав з батьком і після розлучення батьків не чув, щоб у батька був син, а у нього відповідно рідний брат. Після розлучення батьків було вирішено, що він залишається жити з батьком, а його сестра з матір'ю. Бачив ОСОБА_4, однак при яких обставинах не пам'ятає. Завжди жив з батьком, однак той від'їздив у відрядження тривалістю один чи два тижні.

За клопотанням позивача ухвалою суду від 31.05.2017 року призначено судово-генетичну експертизу.

Відповідно до висновку експерта Київського міського бюро судово-медичної експертизи №197 від 18.08.2017 року молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність ствердження біологічного батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5 складає величину не менш ніж - 99,99%. Таким чином, згідно Hummel К at all "Biostatistische Abstammugs-begutachung mit blutgruppen befunden" Stuttgart, 1971., біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5 практично доведено. (а.с.84-87)

Не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що у висновку допущені помилки, які знижують достовірність результату експертизи, не зазначені всі необхідні відомості, а також на те, що недолугим є висновок суду про те, що «біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5 практично доведене» з посиланням на друковане видання німецькою мовою, що стосується біостатистичних оцінок по відібраних групах крові.

Висновок експерта відповідає всім вимогам, які ставляться до нього, та містить всі відомості, передбачені ст.147 ЦПК України.

Суд в своєму рішенні в точності відобразив підсумки експертного дослідження, зокрема з посиланням на друковане видання на іноземній мові, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є недоречними.

Відповідач, не погоджуючись з зазначеним вище висновком експерта та вважаючи його недостовірним, не скористався своїм процесуальним правом на заявлення клопотання про призначення повторної судово-генетичної експертизи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

При ухваленні рішення про визнання батьківства судом взято до уваги покази свідків та фотоматеріали, а також висновок експерта про беззаперечне біологічне батьківство відповідача.

Відповідач у свою чергу на спростування свого батьківства щодо дитини, народженої позивачем, в процесі розгляду справи суду не надав.

Покази свідка ОСОБА_9 не спростовують надані ОСОБА_4 докази.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 додатково пояснила, що після знайомства з ОСОБА_3 з 1997 року по вересень 2001 року проживали з ним однією сім"єю в його квартирі. Після народження дитини стосунки не склалися і вона змушена була перейти проживати в наймане житло.

Їх стосунки з відповідачем не відновилася, проте сина він визнавав, з ним спілкувався і надавав матеріальну допомогу. Зараз відповідач продовжує спілкуватися з сином, проте не бажає надавати йому матеріальну допомогу, що й змусило її звернутися в суд.

На підтвердження своїх доводів надала суду світлини сина з відповідачем в різні періоди, сина з відповідачем і дідусем та родиною по лінії відповідача.

Додатково пояснила, що значну допомогу у вихованні дитини їй надавала саме мати відповідача.

Заяву про реєстрацію дитини подав її батько, оскільки в силу свого стану здоров"я після народження дитини в місті Києві, вона не могла їхати за місцем своєї реєстрації в Донецьку область, тому в актовому записі про народження дитини заявником зазначено її батька, а батьком дитини зазначено ОСОБА_7.

Задовольняючи позов про визнання батьківства, суд першої інстанції підставно виходив з наданих доказів щодо проживання сторін однією сім»єю без реєстрації шлюбу до народження дитини, визнання батьком дитини та спільного виховання дитини.

Разом з тим заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді позовних вимог суд помилково керувався нормами Сімейного кодексу України, а не нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України з огляду на таке.

У силу частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заявляючи позовні вимоги з підстав, передбачених ст.53 КпШС України, ОСОБА_4 не маючи юридичної освіти у своїй позовній заяві просила задовольнити позов на підставі ст. 128 СК України.

Сама по собі ця обставина не є підставою для скасування рішення суду, як про це наголошує у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3

Пунктом 4 ч.1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, норму матеріального права при ухваленні рішення визначає суд.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону та помилково застосував ст. 128 СК України.

Так, згідно ст.128 Сімейного кодексу України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Разом з тим, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. 1 січня 2004 року набрав чинності СК України, у зв'язку із чим, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися під час розгляду справ про встановлення батьківства, слід виходити з дати народження дитини, тому якщо дитина, батьківство щодо якої оспорюється, народилась до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати норми КпШС України.

Враховуючи те, що дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, тому питання про встановлення батьківства, в даному випадку, повинно регулюватися нормами КпШС України.

Частинами 2,3 ст.53 КпШС встановлено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чиутримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Доказами визнання батьківства можуть буті: листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Таким чином, за змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.

Дійсно підстави для визнання батьківства, передбачені ст.128 СК України, суттєво відрізняються від підстав його встановлення згідно ст. 53 КпШС.

Дана стаття не містить такої підстави встановлення батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі.

Проте ч. 3 ст.53 КпШС не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.

Рішення щодо визнання/встановлення батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Тобто при вирішенні спору про встановлення батьківства мають враховуватись усі докази в сукупності.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведення факту батьківства відповідача на підставі показів свідків, фотографій, а також висновку експерта про беззаперечне біологічне батьківство відповідача.

Разом з тим, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню та не застосував закон, який підлягав застосуванню, тому рішення суду в частині задоволенні вимоги про визнання ОСОБА_3 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про встановлення батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі ст. 53 КпШС.

Колегія суддів також погоджується з частковим задоволенням вимоги про стягнення аліментів виходячи з наступного.

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, системний аналіз норм права, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини.

У судах першої та апеляційної інстанцій відповідачем не заперечувалось, що дитина проживає з матір»ю, підтвердив, що не проживає з дитиною та не надає матеріальної допомоги, заперечував щодо стягнення з нього аліментів на дитину.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 СК України, суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як вірно зауважено судом, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження незадовільного стану здоров'я чи матеріального становища, наявності інших осіб, які перебувають на його утриманні, інших обставин, що мають істотне значення та, які могли б бути врахованими судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів.

Враховуючи те, що матеріально утримувати дитину є законодавчим обов'язком обох батьків, а також те, що відповідач не надає таку допомогу, що ним не заперечується, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.03.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтею 53 КпШС,статями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року в частині визнання ОСОБА_3 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати.

Встановити батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в м. Київ, актовий запис про народження № 727 складений 23.10.2001 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді В.А. Шебуєва

М.І. Оніщук