Справа № 192/59/18
Провадження № 2/192/235/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"10" липня 2018 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Стрельникова О.О.

за участю: секретаря судового засідання - Корота Л.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності договору, стягнення збитків та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог від 17 квітня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності договору, стягнення збитків та моральної шкоди.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідачці на праві власності належить земельна ділянка, площею 6,1945 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області.

06 червня 2014 року між ним та відповідачкою було укладено договір щодо довічного користування земельною ділянкою (паєм) площею 6, 1945 га, кадастровий номер НОМЕР_3, згідно якого відповідачка передала йому в довічне користування, з правом розпорядження на власний розсуд належну їй земельну ділянку, та нею надано довіреність позивачеві.

Істотними умовами даного договору щодо довічного користування земельною ділянкою (паєм), є перехід до позивача права довічного користування та розпорядження земельною ділянкою, з моменту повного розрахунку з відповідачкою, є перехід права власності до позивача, яке здійснюється на підставі заповіту, який складено в день повного розрахунку з відповідачкою. Сторони домовилися, що вартість земельної ділянки становить 50000 грн., що еквівалентно 4226 доларів США, які відповідачка отримала від позивача під час складання довіреності та заповіту, а на підтвердження угоди відповідачка передає позивачеві оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Крім того, 06 червня 2014 року, відповідачкою було складено заповіт, згідно якого, відповідачка на випадок своєї смерті заповіла позивачеві належну їй земельну ділянку площею 6,1945 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

На підтвердження отримання грошових коштів в розмірі 50000 грн., відповідачкою було надано розписку, та передано відповідачеві оригінали правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку.

В процесі реалізації своїх прав щодо користування земельною ділянкою, 01 жовтня 2014 року, між позивачем та ТОВ «ДАК», було укладено договір оренди земельної ділянки, загальною прощею 6,1945 га, строком на п'ять років, з можливістю подальшого продовження строку дії договору оренди.

В 2017 році, позивач звернувся до представника ТОВ «ДАК» з метою отримання орендної плати за земельну ділянку, проте отримав відмову, оскільки відповідачка ОСОБА_3, своєю заявою скасувала надану йому довіреність, щодо користування земельною ділянкою (паєм), кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 6,1645 га.

Вважає, що відповідачка порушила договір та позбавила його можливості користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, за яку ним було сплачено їй 50000 грн., що на день передання коштів складало суму еквівалентну 4226 доларам США.

Вартість земельної ділянки було вирахувано відповідно до курсу НБУ на дату укладання договору від 06 червня 2014 року, згідно якого вартість 1 долару США становила 11 грн. 83 коп., тобто сплачена відповідачці сума грошових коштів у розмірі 50000 грн., на день проведення розрахунку була еквівалентна 4226 грн. 00 коп.

Відповідно до діючого курсу НБУ на момент сплати судового збору за подачу позову до суду 1 долар США становив 29 грн. 91 коп., тому сума боргу складає 4226 доларів США на момент сплати судового збору становить 113721 грн. 66 коп., які є збитками, що завдані йому відповідачкою, внаслідок зменшення купівельної спроможності отриманих нею 06 червня 2014 року, грошових в розмірі 50000 грн., на дату укладання договору.

Порушення відповідачкою умов договору позбавило його можливості отримати грошові кошти за договором оренди земельної ділянки від 01 жовтня 2014 року. Оскільки відповідно до п. 8 договору, він укладений на п'ять років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з урахуванням ротації культур згідно проектом землеустрою. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк, та не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Нотаріальна довіреність від імені відповідачки було видана позивачу строком на десять років, строком до 06 червня 2024 року, а згідно довідки ТОВ «Дніпропетровська агропромислова компанія», внаслідок збільшення грошової оцінки орендованої земельної ділянки (паю) у 2016 року позивач отримав 6000 грн., орендної плати за рік.

В зв'язку з чим, вважає, що неправомірними діями відповідачки, його упущена вигода становить 48000 грн. 00 коп., оскільки орендну плату він отримав лише за два роки, з десяти, які були встановлені договором.

Крім того, в нього погіршився стан здоров'я через хвилювання, сильне нервового перенапруження, він був змушений звернутися до лікаря за кваліфікованою допомогою, тому поніс додаткові фінансові витрати на придбання ліків та оплату послуг лікаря, які склали 1393 грн. 46 коп.

Вважає, що неправомірними діями відповідачки йому було завдано моральну шкоду у розмірі 10000 грн., оскільки він був змушений змінити звичайні умови свого життя та вжити додаткових фізичних та психологічних зусиль для відновлення свого здоров я та працездатності, що відповідно до ст. 23 ЦК України, є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Через відсутність часу, кваліфікації та юридичного досвіду, для захисту порушених прав та інтересів, він був змушений звернутися за юридичною допомогою, тому прохав станути з відповідачки витрати понесені ним на правову допомогу в розміру 10000 грн.

В зв'язку з чим, він змушений звернутися з позовом до суду за захистом свого порушеного права, про визнання договору укладеного 06 червня 2014 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3, недійсним та застосування наслідків недійсності договору, стягнення з відповідачки ОСОБА_3, грошових коштів в суму 50000 грн., збитків у сумі 123115 грн. 12 коп., які складаються з: 63721 грн. 66 коп. - збитки внаслідок знецінення гривні (113721 грн. 66 коп. - 50000 грн.), 48000 грн. 00 коп. - упущена вигода, 1393 грн. 46 коп. - вартість лікування, 10000 грн. - витрати на правову допомогу, та також моральну шкоду в сумі 10000 грн., та судові витрати понесені ним при звернення з позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі, прохала їх задовольнити з підстав викладених в позові.

Представник позивача - ОСОБА_2, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав згідно позовної заяви, прохав їх задовольнити з підстав викладених в позові.

Відповідачка ОСОБА_3, яка була допитана в якості свідка в судовому засіданні, позовні вимоги не визнала, прохала відмовити в задоволенні позову, пояснила, що вона дійсно надала позивачеві ОСОБА_1, 06 червня 2014 року довіреність на право користування земельною ділянкою, та вчинення від її імені дій, щодо земельної ділянки, яка належить їй на праві власності, але наміру безповоротно передавати йому земельну ділянку не мала, в зв'язку з чим, через деякий час, вирішила скасувати надані нею довіреність та заповіт.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, прохав відмовити в задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими та не відповідають нормам законодавства України.

Представником відповідачки 20 березня 2018 року до суду було подано відзив на позовну заяву, згідно якого, він вважає, що договір який прохає визнати позивач недійсним від 06 червня 2014 року, суперечить вимогам ст. 657 ЦПК України, оскільки повинен був, бути укладений в письмовій формі, натомість письмово не укладався, нотаріально не посвідчувався та зареєстрований не був, в зв'язку з чим, до нього не можуть бути застосовані наслідки недійсності правочину, передбачені ст.ст. 215, 216 ЦПК України. Що стосується розписки, яку відповідачка надала позивачеві, за отримання грошових коштів в розмірі 50000 грн., у якості платні за земельну ділянку (пай), то починаючи з 07 червня 2014 року, почав свій перебіг строк позовної давності, щодо можливості захисту порушених прав або ж не визнаних прав позивача, шляхом примусового стягнення коштів у судовому порядку, яка становить три роки відповідно до ст. 257 ЦК України. В зв'язку з чим, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_3, коштів в розмірі 50000 грн., не підлягають задоволенню, оскільки позивачем позов до суду було подано 16 січня 2018 року, після спливу строку позовної давності, який почався 07 червня 2014 року, а сплив 07 червня 2017 року. Крім того, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідачки йому завдані збитки у сумі 103315 грн. 09 коп., які складаються з: 63721 грн. 66 коп. - збитки внаслідок знецінення гривні, 28200 грн. - упущена вигода за договором про оренду землі від 01 жовтня 2014 року, 1393 грн. 46 коп. - вартості лікування, 10000 грн. - витрат на надання правової допомоги. Проте, будь-яких підстав, для переведення 50000 грн. у валюту іншої держави по курсу станом на 06 червня 2014 року, а потім знову переведення курсу іноземної валюти на курс національної валюти України, який був у 2017 року, у позивача не було. З документів наданих позивачем до позовної заяви, жодним чином не вбачається, що відповідачка брала грошові кошти саме в доларах США. Як вбачається з довіреності, яка була видана відповідачкою позивачеві, то вона не була посвідчена державним нотаріусом, тому надані в ній повноваження позивачеві, були визначені на власний розсуд відповідачкою та за її власним бажанням в 2014 році. В зв'язку з чим, укладений 01 жовтня 2014 року договір оренди земельної ділянки між ТОВ «ДАК» та позивачем ОСОБА_1, від імені ОСОБА_3, створює відповідні права та обов'язки тільки для його сторін, а саме для ОСОБА_3 та ТОВ «ДАК», тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки упущеної вигоди в розмірі 28200 грн., які б він міг би отримати, згідно договору оренди, є безпідставними. Щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн., то відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину часті особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. До матеріалів справи позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу виконання умов договору від 23 листопада 2017 року «Про надання правової допомоги», за які нібито було встановлено плату у розмірі 10000 грн. Позовні вимоги, щодо стягнення з відповідачки вартості лікування у сумі 1393 грн. 46 коп., не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, що дані витрати позивач поніс з вини відповідачки, а лише вбачається, що позивач має хронічне захворювання, при якому головною діагностичною ознакою (симптомом) є стійке підвищення тиску у артеріальних судинах великого кола кровообігу, в зв'язку з чим, позовні вимоги є безпідставними, які і вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн., тому прохав відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 73-78).

Представником позивача 06 квітня 2017 року, до суду було подано відповідь на відзив, згідно якої, він зазначив, що земельна ділянка була передана позивачеві у довічне користування за письмовим правочином, а не за договором купівлі-продажу земельної ділянки як вказує представник відповідачки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності та наслідків його спливу, до вимог щодо стягнення 50000 грн., то відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач дізнався про порушення його прав лише 14 листопада 2017 року, коли отримав листа з оригіналом заяви складеної державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, відповідно до якої йому було повідомлено про скасування довіреності виданої державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованої в реєстрі за №1-1732 від 06 червня 2014 року, тому саме з цього часу у позивача почався перебіг строку позовної давності, а не з дати передачі грошових коштів, оскільки на той момент права та інтереси позивача не були порушені. Крім того, з довіреності, заповіту, розписки відповідачки про отримання грошових коштів за земельну ділянку від 06 червня 2014 року, вбачається, що укладаючи договір оренди земельної ділянки позивач діяв виключно у своїх інтересах, оскільки повністю розрахувався за спірну земельну ділянку з її власником. Відповідачкою доказів, щодо отримання саме нею грошових коштів за оренду земельної ділянки, за договором оренди землі від 01 жовтня 2014 року, який нібито укладався в її інтересах, не надано (а.с. 81-84).

Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає, виходячи з такого.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 травня 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 6,1945 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Василівської сільської ради, Солонянського району, Дніпропетровської області, та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 102830, виданого Солонянською райдержадміністрацією, Солонянського району, Дніпропетровської області, 07 травня 2003 року та зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів за №788, кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с. 16, 47).

Дана обставина сторонами не оспорюється.

З наданої відповідачкою ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1 довіреності від 06 червня 2014 року, вбачається, що вона уповноважила його бути її представником, щодо вирішення будь - яких питань, пов'язаних з належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 6,1945 га. Вказана довіреність посвідчена державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, та зареєстрована за реєстровим номером 1-1732 (а.с. 15, 46)

06 червня 2014 року, ОСОБА_3 було складено заповіт, який зареєстрований 06 червня 2014 року Солонянською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за №56166941, згідно якого вона заповідала земельну ділянку площею 6,1945 га, кадастровий номер НОМЕР_3, ОСОБА_1 (а.с. 18, 49).

Згідно розписки від 06 червня 2014 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1, в якості плати за земельну ділянку (пай) кадастровий номер НОМЕР_3, грошові кошти в розмірі 50000 грн. (а.с. 19, 50).

01 жовтня 2014 року між ОСОБА_1, який діяв в інтересах ОСОБА_3, згідно довіреності НАА 327093 від 06 червня 2014 року, та ТОВ «ДАК» було укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки площею 6,1945 га, кадастровий номер НОМЕР_3, строком на п'ять років, який згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано в державному реєстрі за №7257165, про що складено акт приймання - передачі в оренду земельної ділянки (а.с. 20-24, 51-53).

З довідки від 05 квітня 2018 року №17, виданої товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська промислова компанія», вбачається, що ОСОБА_1, у 4-му кварталі 2016 року виплачено 6000 грн. за оренду земельного паю, як такому, що діяв в інтересах ОСОБА_3, згідно довіреності НАА 327093 від 06 червня 2014 року виданої державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (а.с. 108).

Згідно заяви від 21 жовтня 2017 року, яка посвідчена державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, за реєстровим номером 1-2051, відповідачка ОСОБА_3, скасувала довіреність видану на його ім'я, на користування земельною ділянкою площею 6,1945 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Василівської сільської ради, Солонянського району, Дніпропетровської області, ОСОБА_5, 06 червня 2014 року по реєстру №1-1732, яка була направлена державним нотаріусом позивачеві ОСОБА_1, за місцем його мешкання (а.с. 25, 26, 54, 55).

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), в яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання (відсутня згода за всіма істотними умовами договору).

В судовому засіданні встановлено, що будь-яких належних та допустимих доказів, щодо обставин укладання між позивачем та відповідачкою договору довічного користування земельною ділянкою від 06 червня 2014 року, суду не надано, в зв'язку з чим, позовні вимоги щодо визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину задоволенню не підлягають.

Посилання представник позивача, як на обставини укладання даного договору відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Як показала відповідачка ОСОБА_3, яка була допитана в якості свідка, що будь-якого договору про довічне користування земельною ділянкою від 06 червня 2014 року, вона з позивачем не укладала, а лише надала йому довіреність та склала заповіт, на випадок своєї смерті.

В зв'язку з чим, не можуть бути застосовані наслідки недійсності правочину, який не є укладеним, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки грошових коштів в розмірі 50000 грн., як наслідок недійсності правочину, також задоволенню не підлягають.

Суд не приймає доводи позивача та його представника, що на виконання укладеного правочину відповідачкою було вчинено ряд дій, а саме видано довіреність, складено заповіт та надано розписку про отримання коштів, з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 214 ЦК України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 244 ЦК України - довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частиною 1 п. 2 ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Таким чином, діючим законодавством передбачено, що довіритель надає своєму представнику представляти саме інтереси довірителя за довіреністю, і вчиняти дії саме в інтересах довірителя.

У зв'язку з чим, посилання позивача, що укладаючи договір оренди земельної ділянки він діяв саме в своїх інтересах і обґрунтовано розраховував на отримання орендної плати у свою власність є помилковим і не ґрунтується на нормах чинного цивільного законодавства.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України - заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт.

Дані норми встановлюють виключне особисте право особи на розпорядження на випадок смерті, при цьому текст заповіту відповідачки, який був досліджений в судовому засіданні, не містить жодних умов, що він вчиняється на виконання будь-яких правочинів між сторонами.

У зв'язку з чим суд вважає, що посилання позивача, про те, що складанням даного заповіту відповідачка виконала умови укладеного між ними договору передання йому в довічне користування земельну ділянку є також безпідставними.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачки збитків, а розмірі 123115 грн. 12 коп., то слід зазначити таке.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з договору оренди земельної ділянки від 01 жовтня 2014 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 від імені відповідачки ОСОБА_3 якою було надано довіреність позивачеві діяти в її інтересах та ТОВ «ДАК», даний договір був укладений саме в інтересах відповідачки, та не передбачав, будь-яких правових наслідків для позивача, в зв'язку з чим, та вищевикладеним вимоги позивача, щодо упущеної вигоди в розмірі 48000 грн., є безпідставними, оскільки законних підстав для обґрунтованого очікування отримання прибутку за договором оренди від 01 жовтня 2014 року у позивача не було.

Доводи позивача, що через неправомірні дії відповідачки він був вимушений звернутися за медичною допомогою до лікаря та купувати ліки, в зв'язку з чим, прохав стягнути з відповідачки вартість лікування в розмірі 1393 грн. 46 коп., жодним чином не підтверджені матеріалами справи, оскільки надані медичні довідки та чеки на придбання ліків, свідчать лише про звернення позивача до медичної установи, та жодним чином не підтверджують зв'язок, між діями відповідачки та погіршенням стану здоров'я позивача.

При цьому, як вже було зазначено, позивач не довів суду вчинення з боку відповідачки будь-яких неправомірних дій по відношенню до позивача.

Вирішуючи вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд приходить до такого висновку.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, в тому числі, і у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Як вже зазначав суд, позивач не довів суду факт неправомірних дій з боку відповідачки по відношенню до нього і тому підстав для відшкодування моральної шкоди на думку суду немає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, ст.ст. 23, 203, 207, 214, 215,248, 249, 1233, 1254 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, який мешкає: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 до ОСОБА_3, яка мешкає: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності договору, стягнення збитків та моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 липня 2018 року.

Головуючий: суддя Стрельников О.О.