Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 753/10366/15

провадження № 61-14011св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у складі судді Сухомлінова С. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 381 973 грн 49 коп.

Банк обґрунтовував вимоги тим, що 26 березня 2008 року між ним і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір «Автопакет», відповідно до умов якого остання отримала кредит з метою купівлі автомобіля у сумі 154 157 грн строком на 7 років - до 26 березня 2015 року зі сплатою 19,9 % річних, а поручитель ОСОБА_4 зобов'язався відповідати перед позивачем за належне виконання позичальником кредитних зобов'язань.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору розмір заборгованості станом на 21 травня 2015 року становить 381 973 грн 49 коп., із яких: тіло кредиту - 138 809 грн 05 коп., несплачені відсотки - 153 583 грн 89 коп., пеня - 89 480 грн 55 коп., яку відповідачі відмовились добровільно погашати.

Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року, позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за договором «Автопакет» від 26 березня 2008 року у сумі 381 973 грн 49 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди виходили із доведеності факту неналежного виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань, забезпечених порукою, внаслідок чого були порушені майнові права позивача, які підлягають судовому захисту.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначає, що банк не надав судам належних доказів щодо передачі їй кредитних грошових коштів. Вважає необґрунтованим розрахунок розміру заборгованості. Крім того, 22 грудня 2015 року в судовому засіданні у суді першої інстанції був присутній представник ПАТ «КБ «Надра», який надавав документи та пояснення, однак не мав на це повноважень. На переконання заявника, суди залишили поза увагою те, що банк пропустив позовну давність, що є підставою для відмови у позові.

Поручитель ОСОБА_4 рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій у касаційному порядку не оскаржував.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу № 753/10366/15-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 26 березня 2008 року був укладений договір «Автопакет», згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримала від ПАТ «КБ «Надра» цільовий кредит у розмірі 154 157 грн з метою придбання автомобіля і зобов'язалась у строк до 26 березня 2015 року повернути кредитні кошти за встановленим графіком зі сплатою 19,9 % річних, а ОСОБА_4 зобов'язався відповідати перед банком за належне виконання позичальником умов кредитного договору в солідарному порядку.

За змістом пунктів 2.2.1 і 2.2.3 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку відповідні відсотки шляхом сплати мінімально необхідного платежу у розмірі 3 412 грн 94 коп. до 18-го числа щомісяця.

Останній платіж за договором був здійснений у жовтні 2009 року.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стала несплачена кредитна заборгованість.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, забезпечених порукою, має непогашений борг, який підлягає стягненню на користь банку.

Погоджуючись із рішенням місцевого суду, апеляційний суд вважав доведеними ті обставини, на які посилався банк, як на підставу своїх вимог, зокрема, визнав обґрунтованим розрахунок розміру кредитної заборгованості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала апеляційного суду відповідає не в повній мірі.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Стягуючи з позичальника заборгованість за тілом кредитом, суди дійшли правильного висновку про доведеність факту неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором та наявності непогашеного боргу (розміру наданого кредиту), який має бути повернутий банку, тому в цій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Колегія відхиляє доводи заявника про те, що вона не отримувала кредит, оскільки матеріалами справи підтверджено, що в період із квітня 2008 року до жовтня 2009 року нею здійснювалися платежі у рахунок погашення заборгованості. Даний факт вона не спростувала.

Крім того, не знайшли свого підтвердження аргументи касаційної скарги про те, що суди не врахували обставин пропуску банком позовної давності при поданні цього позову, оскільки ОСОБА_3 не заявляла про пропущення позовної давності ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Рішення та ухвала судів попередніх інстанцій в частині стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за кредитом ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому в цій частині підлягають залишенню без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог банку про стягнення з ОСОБА_3 відсотків і пені суди не звернули увагу на наступне.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Пунктом 1.1.4 кредитного договору сторони встановили строк його виконання до 25 березня 2015 року.

Апеляційний суд у порушення вищезазначених норм матеріального права належним чином не перевірив правильності розрахунку заборгованості за відсотками та пенею за кредитним договором, внаслідок чого помилково погодився з висновком суду першої інстанції про можливість стягнення цих сум із позичальника за період після припинення кредитного зобов'язання (станом на 21 травня 2015 року).

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки під час апеляційного перегляду справи в частині стягнення з позичальника сум заборгованості за відсотками та пенею суд апеляційної допустив вищезазначені порушення норм права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому ухвала Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року в указаній частині підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за тілом кредиту залишити без змін.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» кредитної заборгованості за відсотками та пенею скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун В. І. Крат