РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Київський районний суд міста Харкова:
головуючий - суддя Золотарьова Л.І.
секретаря - Бломберус С.А.
позивача - ОСОБА_1
21.12.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь загальну суму заборгованості за розписками у розмірі 12 409 255 грн. 40 коп., з яких 8 255 670 грн. 70 коп. - сума основної заборгованості, 3964004 грн. 00 коп. - проценти, 22 400 грн. 52 коп. - 3% річних, 167 180 грн. 83 коп. - сума інфляційних збитків; стягнути судовий збір у розмірі 6890 грн.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Також зазначив, що ніякого тиску на відповідачку він не здійснював, ці розписки вона писала добровільно. Йому відомо, що відповідачка заборгувала кошти багатьом людям, йому відомо, що є кримінальна справа щодо завдання відповідачці тілесних ушкоджень, однак він не має до цього ніякого відношення, по тій справі він проходив свідком, тому між ним та відповідачем лише цивільно-правові відносини, тому не має відношення ні до яких катувань відповідачки. У нього є всі оригінали розписок за позиками, крім розписки від 01.09.2015, мається лише її копія. Цю копію розписки від 01.09.2015 передав йому друг, він зрадів, що відповідачка добросовісно написала розписку, порахувавши раніше надані ним їй кошти, оскільки він їй раніше довіряв та не брав розписок.
Відповідачка та її представник в судові засідання неодноразово не зявилися, суд неодноразово повідомляв відповідачку та її представника про судові засідання, однак вони не зявилися, причини неявки не повідомили. В ході розгляду справи 28.09.2017 відповідачка пояснила, що вона не знає позивача, коштів у нього не позичала. Одного дня вона йшла по вулиці, підїхала машина, її затягнули до машини, та відвезли в гараж, де вона під фізичним тиском написали одразу всі ці розписки.
В ході розгляду справи 17.11.2017 представник відповідачки адвокат ОСОБА_4 у задоволенні позову просила відмовити, пояснила, що між ОСОБА_2 та позивачем дійсно були партнерські відносини стосовно заробітку грошей та зазначені грошові кошти позивачем дійсно надавалися для її бізнесу, на той час відповідачка працювала в пункті обміну валюти. Зазначені суми відповідачка брала на короткий термін і віддавала в повному обсязі. Відповідачці не відомо за яких підстав саме ці розписки в оригіналі зберігались у позивача. Позичальник зобов'язаний повернути позику у строк і в порядку, які встановлені договором. Всі розписки надані позивачем до суду в оригіналах написані відповідачкою як під копірку та в кожній зазначене строк повернення грошових коштів саме із зазначенням дати. Дивною є обставина, що у разі «неповернення відповідачкою грошей Позивачу» він продовжував і надалі надавати їй не малі суми грошей. Крім того, позовні вимоги не можуть буди задоволенні, оскільки до даного спору слід застосувати позовну давність, оскільки 3-х річний строк позовної давності за розписками від 2010 та 2012 рр. минув.
У звязку з різними позиціями відповідачки та її представника в судовому засіданні було оголошено перерву за клопотанням представника відповідача з метою узгодження позиції представника відповідачки та самої відповідачки.
18.12.2017 до канцелярії суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, підписана від імені ОСОБА_2, також міститься підпис адвоката ОСОБА_4 про розгляд цієї заяви без участі ОСОБА_2 При цьому, змісту вказаної заяви відповідає тим обставинам, які адвокат ОСОБА_4 надавала в судовому засіданні 17.11.2017 (а.с.113-115) Після чого, відповідачка та її представник в засідання не зявлялися.
16.01.2017 ухвалою суду відкрито провадження у справі.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з оригіналом розписки від 21.09.2010, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 800 доларів США, які зобовязується повернути у строк.
Згідно з оригіналом розписки від 08.08.2012, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 120000 грн., які зобовязується повернути у строк.
Згідно з оригіналом розписки від 01.09.2012, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 47 868,60 доларів США, які зобовязується повернути у строк.
Згідно з оригіналом розписки від 05.10.2012, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, які зобовязується повернути у строк.
Згідно з оригіналом розписки від 18.10.2012, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 14 000 доларів США, які зобовязується повернути у строк.
Згідно з оригіналом розписки від 17.11.2012, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, які зобовязується повернути у строк.
Згідно з оригіналом розписки від 06.03.2013, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, які зобовязується повернути у строк.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Таким чином, вказані оригінали розписок підтверджують укладення між сторонами договору позики.
Зі змісту розписок вбачається, що в них не встановлений строк повернення позики.
Згідно з ч. 2 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Як вбачається з претензії від 08.11.2016 про повернення боргу, опису вкладення у рекомендований цінний лист, квитанції Украпошти від 09.11.2016, позивач направив ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу за розписками від 21.09.2010, від 08.08.2012, від 01.09.2012, від 08.09.2012, від 05.10.2012, від 18.10.2012, від 17.11.2012, від 06.03.2013 у строк до 12 грудня 2016 року (а.с.38-41).
Таким чином, у вимозі (претензії) від 08.11.2016 зазначено про повернення вказаних коштів «до 12.12.2016».
Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, до 12.12.2016 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (11 грудня 2016 року).
Таким чином, останнім днем повернення відповідачкою грошових коштів за вказаними розписками було 11 грудня 2016 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Однак, до теперішнього часу відповідачем не надано суду доказів щодо повернення позивачу вказаної суми коштів.
Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ у справі № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
У звязку з цим, суд не приймає до уваги посилання відповідача та її представника щодо неотримання грошових коштів за вказаними розписками чи написання вказаних розписок одним днем тощо, оскільки відповідачем не спростовано факт отримання коштів за позиками та факт повернення коштів позивачу.
Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
Враховуючи, що позивач надав оригінали вказаних розписок, а відповідачка відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження виконання грошових зобов'язань, то відсутні підстави стверджувати про виконання відповідачем свого обовязку з повернення позивачу грошових коштів за позиками.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12, ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак, в ході судового розгляду відповідачкою та її представником не було надано належних, допустимих доказів на підтвердження написання вказаних розписок під тиском. з застосуванням насильства тощо, будь-яких клопотань (витребування доказів, призначення експертизи) з цього приводу не заявлялось.
Надані відповідачкою відеозаписи, витяги з ЄРДР щодо її катування не містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки з них неможливо встановити, що вказані відповідачкою факти мали місце з приводу написання саме розписок, які надані позивачем; не надано доказів що, саме за наданими позивачем розписками здійснюється кримінальне провадження, предявлено підозру чи мається вирок суду за цими фактами тощо.
Крім того, з пояснень представника відповідачки адвоката ОСОБА_4, які надані 17.11.2017 в ході розгляду справи, та письмової заяви підписаної від імені ОСОБА_2 та наданої 18.12.2017 до канцелярії суду, вбачається, що ОСОБА_2 фактично підтверджує, що кошти за вказаними розписками вона позичала у позивача, однак повернула йому ці кошти.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою не виконано свій обовязок з повернення позивачу грошових коштів за вказаними розписками, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню суми позики за розписками.
Згідно з положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.
Враховуючи, що у позивача виникло право пред'явити вимогу про повернення суми позик за вказаними розписками - 12.12.2016 року, а з позовом позивач звернувся до суду 21.12.2016 року, то строк позовної давності щодо повернення основної суми боргу ним не пропущено, тому підстави для застосування позовної давності відсутні.
Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні бути виконані належним чином в установлений строк відповідно до умов договору.
Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за розпискою від 08.08.2012 у розмірі 1200000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Результат аналізу норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня.
Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.
Відповідно до абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N 14, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суми позик за розписками від 21.09.2010, від 01.09.2012, від 08.09.2012, від 05.10.2012, від 18.10.2012, від 17.11.2012, від 06.03.2013, стягнути еквівалент доларів США в гривні за курсом НБУ станом на 12.12.2016 року 1 долар США = 25,8794 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Враховуючи закріплений принцип диспозитивності, беручи до уваги, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (18.07.2018) курс долара США є більшим (26,221563 грн.), ніж за яким позивач просить стягнути позику, то суд визначає стягнення позики за курсом НБУ заявленим позивачем станом на 12.12.2016 року 1 долар США = 25,8794 грн.
У звязку з цим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у гривневому еквіваленті сума основної заборгованості:
за розпискою від 21.09.2010 у розмірі 207 035 грн. 20 коп. (8000 х 25,8794),
за розпискою від 05.10.2012 у розмірі 388 191 грн. 00 коп. (15 000 х 25,8794),
за розпискою від 18.10.2012 у розмірі 362 311 грн. 60 коп. (14 000 х 25,8794),
за розпискою від 17.11.2012 у розмірі 51 758 грн. 80 коп. (2000 х 25,8794),
за розпискою від 06.03.2013 у розмірі 2 587 940 грн. 00 коп. (100 000 х 25,8794).
Згідно з копією розписки від 01.09.2015, ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі: 10 000 доларів США, які зобовязалась повернути 27.07.2016; 90 000 доларів США, які зобовязалась повернути 01.09.2016; 300 000 доларів США, які зобовязалась повернути 31.12.2016 (а.с. 17).
Разом з тим, відповідачка позовні вимоги, в тому числі за розпискою від 01.09.2015, не визнала, зазначила, що кошти були повернуті.
Враховуючи, що позивач не надав оригінал розписки від 01.09.2015, то відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України позивач не підтвердив допустимими доказами, що відповідачка не повернула йому вказані кошти, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості за розпискою від 01.09.2015, суми процентів на підставі ч. 2 ст. 1048 ЦК, 3-х відсотків річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК задоволенню не підлягає. Крім того, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом розписки від 01.09.2015, індексації не підлягає.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Таким чином, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у разі, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 липня 2014 р. у справі №6-36цс14).
За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 липня 2014 р. у справі №6-79цс14).
Як вбачається зі змісту розписок від 21.09.2010, від 08.08.2012, від 01.09.2012, від 08.09.2012, від 05.10.2012, від 18.10.2012, від 17.11.2012, від 06.03.2013, вказані договори позик не є безпроцентними; в них не вказано розмір процентів за користування коштами, отже згідно з ч. 2 ст. 1048 ЦК їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України; оскільки домовленість щодо строку сплати процентів відсутня, то проценти згідно з ч. 2 ст. 1048 ЦК виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.
Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).
Оскільки у відповідача виникав обовязок зі сплати процентів за користування коштами щомісячно, що встановлено ч. 2 ст. 1048 ЦК, то право позивача вважається порушеним з моменту несплати відповідачем кожного місяця процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов'язку зі сплати процентів щомісячно й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.
Отже, оскільки відповідач мав сплачувати проценти за позиками в останній день кожного місяця, перебіг позовної давності для стягнення процентів за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну сплати щомісячного платежу з процентів.
Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 21.12.2016, то позовні вимоги щодо стягнення з відповідача процентів за користування позиками за період з 21.09.2010 по 31.10.2013 заявлені з пропуском 3-хрічного строку позовної давності і поважні причини такого пропуску позивачем не зазначені, то на підставі ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у звязку з пропуском строку позовної давності.
У звязку з цим, суд розраховує відсотки за користування позикою за період з 01.11.2013 до 12.12.2016 включно (в межах заявлених позивачем вимог щодо зазначення кінцевого терміну проведення розрахунку).
Облікова ставка НБУ у річних становить:
з 13.08.2013 по 14.04.2014 - 6,50
з 15.04.2014 по 16.07.2014 - 9,50
з 17.07.2014 по 12.11.2014 - 12,50
з 13.11.2014 по 05.02.2015 - 14,00
з 06.02.2015 по 03.03.2015 - 19,50
з 04.03.2015 по 27.08.2015 - 30,00
з 28.08.2015 по 24.09.2015 - 27,00
з 25.09.2015 по 21.04.2016 - 22,00
з 22.04.2016 по 26.05.2016- 19,00
з 27.05.2016 по 23.06.2016 - 18,00
з 24.06.2016 по 28.07.2016 - 16,50
з 29.07.2016 по 15.09.2016 - 15,50
з 16.09.2016 по 27.10.2016 - 15,00.
з 28.10.2016 по 26.01.2017 - 14,00.
Як зазначалось вище, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.
Сума боргу за розпискою від 17.11.2012 становить 51 758 грн. 80 коп., тому за вказаною формулою сума процентів на рівні облікової ставки НБУ за період з 01.11.2013 до 12.12.2016 включно складає 27 778 грн. 81 коп. (1520,86 +1252,85 +2109,35 +1687,48 +718,95 +7529,84+ 1072,05+ 3057,31 +3484,53+ 940,43 +712,74 +816,69 +1074,07 +890,93 +910,73).
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 6890 грн.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК).
Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2658 грн. 78 коп. (8 774 278,05 х 6890 / 22737777,30)
Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 192, 525, 530, 533, 545, 254, 256, 257, 261, 1046-1049 ЦК України суд, -
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, загальну суму основної заборгованості за розписками 21.09.2010, від 08.08.2012, від 01.09.2012, від 08.09.2012, від 05.10.2012, від 18.10.2012, від 17.11.2012, від 06.03.2013 у розмірі 5667730 (пять мільйонів шістсот шістдесят сім тисяч сімсот тридцять) грн. 75 коп., проценти за користування коштами 3106547 (три мільйони сто шість тисяч пятсот сорок сім) грн. 30 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судовий збір у розмірі 2658 грн. 78 коп.
В іншій частині вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Повний текст рішення складено 23.07.2018.

Головуючий