КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/667/18 Головуючий у 1 інстанції: Дубановська І.Д.
провадження № 22-ц/824/4361/2018 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №б/н від 04.12.2012 року в розмірі 20 088 грн. 17 коп. та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між сторонами укладено кредитний договір №б/н від 04.12.2012 року, який належним чином не виконується, внаслідок чого утворилась заборгованість, що складається із: заборгованості за кредитом - 456 грн. 37 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 14 995 грн. 03 коп., заборгованості за пенею та комісією - 3 204 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 932 грн. 77 коп. - штраф (процентна складова).

Позивачем подані всі необхідні докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобов'язань, а саме: копію кредитного договору; розрахунок заборгованості; копію паспорту відповідача, за яким був оформлений кредитний договір; виписка по рахунку; фото клієнта з карткою. Підписання відповідачем анкети-заяви є свідченням того, що він погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПАТ «ПриватБанк» та Тарифами Банку.

Із виписки, яка має статус первинного документу, вбачається, що ОСОБА_2 знімав кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами, тому йому були добре відомі тарифи, а також умови та правила. Позовна давність за вимогами про стягнення коштів ним не пропущена, оскільки відповідно до п. 1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «ПриватБанк» строк позовної давності становить 50 років, тоді як позов поданий ним 09.01.2018 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.12.2012 року в розмірі 261 грн. 86 коп., що складається із: заборгованості по процентам за користування кредитом - 261 грн. 86 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір в розмірі 22 грн. 90 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про зміну рішення суду першої інстанції та скасування його в частині відмови у стягненні заборгованості з частини процентів, пені штрафів та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за відсотками, на яку банк має право в сумі 370 грн. 19 коп. нарахована за період з 26.09.2013 року по 30.11.2017 року, а позивач звернувся з позовом 09.01.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що 04 грудня 2012 року ОСОБА_2 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно виписки по рахунку по карті НОМЕР_1 виданої на ім'я ОСОБА_2 за період з 01.01.1999 року по 11.04.2018 року відповідач отримав грошові кошти: 24.09.2013 року - 80 грн., 26.09.2013 року - 100 грн., 30.09.2013 року - 150 грн., 03.10.2013 року - 150 грн., 11.10.2013 року - 60 грн., 12.05.2014 року - 200 грн., 14.05.2014 року - 50 грн., 21.06.2014 року - 50 грн., 29.08.2014 року - 50 грн., 16.10.2014 року - 50 грн.

В свою чергу, в рахунок погашення заборгованості за кредитом відповідачем сплачено: 21.08.2013 року - 89 грн. 80 коп., 24.10.2013 року - 50 грн., 12.12.2013 року - 100 грн., 14.01.2014 року - 50 грн., 14.02.2014 року - 50 грн., 11.03.2014 року - 50 грн., 12.04.2014 року - 50 грн., 06.06.2014 року - 100 грн., 15.08.2014 року - 100 грн. (а.с.-61-65)

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст.207 ЦК України кредитний договір вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах та підписаний його стороною (сторонами).

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2012 року ОСОБА_2 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позивач зазначав, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

В свою чергу відповідач заперечував вказане, оскільки в умовах та правилах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифах Банку» відсутній його підпис.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції вірно зазначив, що доводи позивача не можуть бути взяті до уваги, оскільки в матеріалах справи не містяться докази на підтвердження факту ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору.

Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, «Тарифи Банку» не містять підпису відповідача. Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови, Правила користування платіжною карткою, «Тарифи Банку» є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і саме ці Умови, Правила користування платіжною карткою, «Тарифи Банку» мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафів та строку виконання зобов'язання.

Крім того, анкета-заява підписана відповідачем, який заперечував факт отримання ним кредитних коштів.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Із вказаного вбачається, що виписка з карткового рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом наявності заборгованості у відповідача перед банком, а йог посилання, що в матеріалах справи відсутні первинні документи, що підтверджують факт отримання ним коштів, не заслуговують на увагу.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки відповідач у період з 24.09.2013 року по 30.11.2012 року фактично користувався наданими позивачем кредитними коштами, а умовами договору не встановлено розмір процентів за користування ними, то їх розмір підлягає визначенню на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до положень ст.1048 ЦК України, за наступною формулою з урахуванням наявної заборгованості по тілу кредиту, сплачених сум на його погашення, з вирахуванням сум зарахованих в якості сплати по відсоткам та тілом кредиту, згідно наданої суду виписки.

Таким чином, заборгованість відповідача, з урахуванням сплачених ним сум становить: за тілом кредиту - 472 грн. 42 коп. та відсотками за період з 26.09.2013 року по 30.11.2017 року - 370 грн. 19 коп.

У зв'язку з наведеним, відповідач повинен був сплатити на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 472 грн. 42 коп. та відсотками за період з 26.09.2013 року по 30.11.2017 року становить 370 грн. 19 коп.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України невиконання або виконання зобов'язання з порушенням умов визначених його змістом є порушенням зобов'язання

Згідно до ч.1 ст.16 ЦК України у разі порушення зобов'язання особа може звернутися до суду за його захистом.

Строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - це позовна давність (ст.256 ЦК України)

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При розгляді справи судом відповідач, заперечуючи проти позову, просив застосувати строк позовної давності.

Із наданої банком виписки заборгованості за договором б/н від 04.12.2012 року, вбачається, що заборгованість відповідача за тілом кредиту, яку просив стягнути банк була нарахована ще 12.11.2014 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що заборгованість за відсотками, на яку банк має право в сумі 370 грн. 19 коп. нарахована за період з 26.09.2013 року по 30.11.2017 року, а банк звернувся з позовом лише 09.01.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в частині стягнення тіла кредиту та процентів за ним за період з 26.09.2013 року по 09.01.2015 року позов не підлягає до задоволення, а нарахування відсотків за період з 09.01.2015 року по 30.11.2017 року в розмірі 261,86 грн. ґрунтуються на вимогах закону.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: