КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/335/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року місто Київ

справа № 761/7007/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Юзькової О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь:

проценти за банківським вкладом у розмірі 1031,63 доларів США;

пеню у розмірі 11628341,55 грн.;

3% річних у розмірі 40861,83 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року стягнуто з ПАТ «КБ «Хрещатик» на його користь суму боргу за договором банківського вкладу у розмірі 41450 доларів США, борг по нарахованим процентам у розмірі1749,90 доларів США, 3 % річних у розмірі 6560,08 грн.

Вказував, що 27 лютого 2015 року на примусове виконання судового рішення видано виконавчий лист, за яким проведено стягнення 10 лютого 2016 року.

Зазначав, що оскільки грошові кошти були повернуті відповідачем лише у лютому 2016 року, банк має сплатитина його користь проценти по вкладу за період з 10 грудня 2014 року по 09 лютого 2016 року, а також за положеннями ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних та пеню за положеннями статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від17 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд при прийнятті рішення керувався виключно правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15, при цьому невірно використав та розтлумачив припис ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не надав жодної правової оцінки ряду імперативних, спеціальних норм, які регулюють правовідносини у даній справі.

Зазначав, що оскаржуване рішення є протиправним та спрямоване на безпідставне та необгрунтоване позбавлення його права на захист, що є недопустимим в силу приписів Конституції України та Міжнародних угод.

Посилався на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року було виконано лише 10 лютого 2016 року.

Вказував, що законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його виконання, а наявність актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності.

Від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Славікної М.А. до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, в якому остання вказує, що апеляційна скарга є необґрунтована, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Посилалася на те, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахуванню неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за

невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку (п.3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Зазначала, що введення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Позивач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому колегія вважає за можливе розглядати справу у його відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року стягнуто з ПАТ «КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу №901/2011-222 від 12 жовтня 2011 року, а саме: борг по вкладу у розмірі 41450 доларів США, борг по нарахованим процентам у розмірі 1749,90 доларів США, 3 % річних у розмірі 6560,08 грн.

Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року було виконано ПАТ «КБ «Хрещатик» 10 лютого 2016 року, що підтверджується випискою по банківському рахунку.

Звертаючись до суду з даним позовом до відповідача ПАТ «КБ «Хрещатик», позивач просив стягнути з відповідача на його користь проценти по вкладу за період з 10 грудня 2014 року по 09 лютого 2016 року, а також за положеннями ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних та пеню за положеннями статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, судом встановлено, що на підставі постанови Правління НБУ від 05 квітня 2016 №234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) 05 квітня 2016 року було прийнято рішення №463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05 квітня 2016 року до 04 травня 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департамент врегулювання неплатоспроможності банків Костенку І.І. строком на один місяць з 05 квітня 2016 року до 04 травня 2016 року включно.

Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичніх осіб від 21 квітня 2016 року №560, продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Хрещатик» з 05 травня 2016 року до 04 червня 2016 року включно.

Відповідно до даного рішення продовжено повноваження уповноважено особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Хрещатик» Костенко І.І. з 05 травня 2016 року до 04 червня 2016 року включно.

Рішенням Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року №46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 03 червня 2016 року №913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» з 06 червня 2016 року по 05 червня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закон «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Костенку І.І.

З 12 січня 2018 року призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Славкіну

М.А. уповноваженою особою Фонду та делеговано повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені Законом, а саме пунктами 3, 5, 7, 8, 9 ч.2 ст.37, пунктами 2, 4, 5, 6, 9 ч.ч.1, 2 ст.48, ст.ст.50, 51, 53 Закону та інші повноваження, що виходять з мети та суті Закону, відповідно до розподілу обов'язків.

Частиною 4 ст.110 ЦК України встановлено, що особливості ліквідації банків встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до ст.57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклади фізичних осіб у Державному ощадному банку України гарантуються державою, а на вклади фізичних осіб у комерційних банках поширюється дія Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», який, зокрема, визначає порядок відшкодування вкладів вкладникам банків-учасників (тимчасових учасників) Фонду.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У п.6 ст.2 цього Закону визначено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Отже, норми наведеного Закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Стаття 34 Закону встановлює, що Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2, 3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року №6-2001цс15, від 21 грудня 2016 року у справі №6-2047цс16, від 12 квітня 2017 року у справі №6-350цс17, від 07 червня 2017 року у справі №6-1809цс16.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції 17 травня 2016 року у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, процедура заявлення вимог кредиторів до банку, що ліквідується, передбачена частиною 1 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми відшкодування за вкладами.

Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбаченої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, у тому числі на підставі судового рішення, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Колегія суддів вважає, що положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» судом першої інстанції застосовано правильно, а тому доводи апеляційної скарги позивача про невірне застосування судом першої інстанції норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

А відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: