РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого-судді Мазурок О.В.

при секретарі Конопко А.П.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення коштів.

На обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 14.05.2014 року він позичив ОСОБА_2 28000 доларів США на строк до 30 травня 2015 року. Дружина відповідача ОСОБА_5 надала свою згоду на позику коштів у зазначеному вище розмірі. Передача грошей відбулась у присутності свідка ОСОБА_6. На підтвердження укладення договору позики позичальник надав йому розписку. У встановлений договором строк відповідач борг йому не повернув.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він у відповідності з ч. 2 ст. 625, ст. 1048, ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, проценти від суми позики, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Грошові кошти у розмірі 28000 доларів США були передані позичальникові у момент підписання розписки.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, а розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні, згідно з вимогами ст. 60 СК України, стають обєктом спільної сумісної власності, то настає солідарна відповідальність у цих правовідносинах. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Даний правочин не підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя не потребувала нотаріального посвідчення.

За вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до приписів ст. 625 ЦК України він має право на отримання від відповідачів солідарно суму позики, а також три відсотки річних від простроченої суми за весь період прострочення. Строк повернення у розписці визначений до тридцятого травня 2015 року, період прострочення складає 747 днів (з 31.05.2015 року по 16.06.2017 року). Заборгованість становить 28000 доларів США, що на 16.06.2017 року за офіційним курсом НБУ (1 дол. США 26, 007115 грн.) складає 728199 гривень 22 коп. Відсотки за вказаний період прострочення становлять 44709 грн. (3%*747/365*728199). Разом заборгованість і 3% річних 772908 грн.

Керуючись приписами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За період з 14.05.2014 року по 16.06.2017 року розмір процентів відповідно до встановлених Національним банком облікових ставок становить 413377,62 грн. Таким чином, ціна позову становить 1186285,62 грн. 62 коп.

Позивачем неодноразово змінювались позовні вимоги. Відповідно до заяви від 12.02.2018 року він просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 1228389, 27 грн., оскільки відповідачем ОСОБА_2 було повернуто 2108,5 грн. (80, 18 дол. США ) чотирма платежами, починаючи з 18.09.2016 року, на його банківську карту та 42000 грн. готівкою (1800 дол. США) відповідно до розписок, наданих ОСОБА_2 Станом на 12.02.2018 року заборгованість ОСОБА_2 складає 26119,82 дол. США (706763,15 грн.). Період прострочення 989 днів (з 31.05.2015 року по 12.02.2018 року). Заборгованість та 3% річних складає 764156,18 грн. Розмір процентів відповідно до встановлених Національним банком облікових ставок становить 464 233, 09 грн. Таким чином, розмір позовних вимог становить1228389 грн. 27 коп.

В письмових запереченнях проти позову відповідач ОСОБА_5 просила відмовити в задоволенні позову до неї в повному обсязі, вказавши, що згідно ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України). Договір позики з ОСОБА_4 вона не укладала, грошові кошти за таким договором не отримувала, відповідно предявлення до неї вимог як до солідарного боржника є необґрунтованим та безпідставним. Посилання позивача на ст. 60, ст. 61 СК України є необґрунтованими, не узгоджуються із нормами ч. 4 ст. 65 СК України, відповідно до якої договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Грошові кошти, отримані ОСОБА_2 у ОСОБА_4 01.07.2014 року були передані ним в позику ОСОБА_7, вказані обставини підтверджуються договором позики, а не використані в інтересах сімї. Згоди на передачу грошей ОСОБА_7 вона не давала. Своїми діями чоловік поставив свою сімю в скрутне матеріальне становище, оскільки залишив сімю без коштів.

Крім того, у договорі позики (в розписці), написаному ОСОБА_2, не зазначено, на які цілі бралась позика, жодних доказів, що такі кошти використовувались в інтересах сімї позивачем не надано.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказавши, що кошти він позичав не в інтересах сім»ї, частина коштів ним повернута.

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив.

Заслухавши думку учасників процесу, свідчення свідків: ОСОБА_4, який в судовому засіданні посвідчив, що ОСОБА_2 позичав у нього кошти, щоб розширити свою житлову площу (зробити добудову до будинку), однак кошти він не використав на це, а позичив іншій особі, ОСОБА_5 не була присутня при передачі коштів, коли ОСОБА_5 зробила відмітку у розписці, що дає згоду про те, що її чоловік позичає кошти у вищезазначеному розмірі у ОСОБА_4 йому не відомо, він не був присутній при цьому; свідок ОСОБА_6, в судовому засіданні посвідчив, що він був присутній при передачі коштів, це відбувалося в офісі де він працював, кошти позичалися в доларах США, щоб купити будинок, чи погоджував це ОСОБА_2 зі своєю дружиною йому не відомо, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: судом об"єктивно встановлено, що 14.05.2014 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_2 336000 гривень на строк до 30 травня 2015 року, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 14 травня 2015 року розпискою.

ОСОБА_2 повернув ОСОБА_4 кошти:18.09.2016 року в сумі 300 гривень; 13.12.2016 року 1000 гривень; 31.12.2016 року 298,50 грн.; 30.06.2017 року 510 гривень; та 42000 гривень, а всього 44108,50 грн, що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами по справі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розсипка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

На даний час відповідач умови договору виконав частково, кошти повністю не повернув.

Враховуючи, що ОСОБА_2 позичив кошти в ОСОБА_4 в гривневому еквіваленті, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача кошти в сумі 507515 гривень 30 копійок, яка складається з суми позики в розмірі 291891 гривню 50 копійок, 23727 гривень 18 копійок відсотків за користування грошовими коштами за період з 31.05.2015 року по 12.02.2018 року та 191896 гривень 62 копійки пені за несвоєчасне виконання зобовязань за період з 31.05.2015 року по 12.02.2018 року.

Також, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 до

ОСОБА_5 про стягнення коштів задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Доказів тому, що ОСОБА_2 укладав договір позики грошових коштів в інтересах сім»ї та використав ці ж кошти в інтересах сім»ї до суду не надано. Крім того, сам позивач в судовому засіданні вказав, що йому відомо, що ОСОБА_2 кошти, які позичив у нього передав у позику іншій людині.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 257, 261, 264, 267, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 81, 258, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 507515 гривень 30 копійок боргу та 3625 гривень 24 копійки сплоченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30 денний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги .

Позивач: ОСОБА_4, АДРЕСА_1;

Відповідач: ОСОБА_2, АДРЕСА_2;

Відповідач: ОСОБА_5, АДРЕСА_3.

Повний текст рішення виготовлено 3 квітня 2018 року.

Суддя: