Справа № 296/5153/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" серпня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Галасюка Р.А.

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.В.

за участю заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Виконавчий комітет ОСОБА_3 міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, -

В С Т А Н О В И В

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначила, що вона проживала з ОСОБА_3, однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2010 року за адресою:м.Житомир, провул. Черняхівський,8, вели спільне господарство та фактично перебували у шлюбних відносинах. 11 січня 2018 року ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина. 11.03.2016 року ОСОБА_3 склав на неї заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, яке знаходиться на території Житомирської області після його смерті заповідається їй. Спадкоємців крім неї у померлого немає.

Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в заяві.

В судовому засіданні представник заявника просив заявлені вимоги задовольнити, посилаючись на те, що заявник проживала з ОСОБА_3 з 2010 року по день його смерті, даний факт підтверджується доказами доданими до матеріалів заяви та показами свідків.

Представник Виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради у судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду заяву про слухання справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення заявника, представника заявника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім"єю без укладення шлюбу з 2010 року по 11.01.2018 рік включно. Перебували у фактичних шлюбних відносинах, мали взаємні права та обов'язки, вели спільне господарство, піклувались один про одного, мали спільний бюджет.

11.01.2018 року ОСОБА_3 помер. На день його смерті залишилось спадкове майно, яке знаходиться на території Російської Федерації, оскільки померлий являвся громадянином РФ. Спадкоємців за законом першої, другої, третьої черги та за заповітом немає.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки.

Факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджується показами свідків.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які пояснили, що заявниця проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 дуже довгий час з ОСОБА_3 однією сімєю, вони вели спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлення факту проживання позивача однією сім»єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_3 породжує для заявника юридичні наслідки, оскільки у разі встановлення такого факту вона має право, як спадкоємець четвертої черги, отримати спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 бо спадкоємці попередніх черг відсутні.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що заявницею доведено той факт,що вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з 2010 року по 11.01.2018р.

Керуючись ст.ст. 4, 5,10-13, 76-83, 223, 265- 263 , п.5 ч.1 ст.315-319 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заявлені вимоги ОСОБА_1, заінтересована особа: Виконавчий комітет ОСОБА_3 міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім"єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 з померлим ОСОБА_3 з 2010 року по 11.01.2018 року включно.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Cуддя Р. А. Галасюк