Єдиний унікальний номер 233/273/17 Номер провадження 22-ц/775/57/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді: Мальованого Ю.М.,

суддів: Соломахи Л.І., Канурної О.Д.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області у залі судового засідання № 4 цивільну справу номер 233/273/17 за позовом ОСОБА_1 до Луганського національного аграрного університету про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року (суддя - Наумик О.О.), -

В С Т А Н О В И В :

24 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Луганського національного аграрного університету, в якому просив визнати незаконними дії відповідача, що сталися 18 липня 2016 року при звільненні його з роботи за сумісництвом в частині невиконання приписів законодавства, зазначених в статтях 47 та 116 КЗпП України, а саме невиконання зобов'язання щодо проведення з працівником в день звільнення розрахунку в строки, зазначені в статті 116 КЗпП України; стягнути з відповідача та виплатити йому компенсацію за всі невикористані щорічні відпустки за період з травня 2015 року до дати звільнення у розмірі, передбаченому законодавством; зобов'язати відповідача зробити відповідний розрахунок нарахувань, необхідних у разі звільнення працівника з посади, що відбулося 18 липня 2016 року, по кожному виду виплат окремо, з деталізацією такого розрахунку.

9 жовтня 2017 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просить стягнути з відповідача 325 грн. 61коп., які складаються з 110 грн. 60 коп. - компенсації за затримку у виплаті заробітної плати при звільненні, яке відбулося 18 липня 2016 року та 215 грн. 01 коп. - компенсації за 6 діб невикористаної щорічної відпустки за період з травня 2015 року до дати звільнення.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року заява ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку прийнята до розгляду, у прийнятті заяви в частині додаткових вимог про стягнення компенсації за затримку у виплаті заробітної плати при звільненні відмовлено як такі, що заявлені позивачем після початку розгляду судом справи по суті.

31 жовтня 2017 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області задоволені частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Луганського Національного аграрного університету. Стягнуто з Луганського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні 8 грн. 35 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2017 року стягнуто з Луганського національного аграрного університету на користь держави судовий збір в розмірі 41 грн. 03 коп.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, які суд вважає встановленими, просив рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених ним вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції прийшов до хибних висновків та проігнорував, що кошти, які належали позивачеві при звільненні 18 липня 2016 року перераховані йому лише 20 липня 2016 року, тобто на дві доби пізніше, що є затримкою розрахунку при звільненні. Судом помилково зазначено, що в рішенні апеляційної інстанції у справі № 233/3902/16-ц маються висновки щодо своєчасності виплати заробітної плати, однак апеляційна інстанція таких висновків не робила, оскільки таке питання під час розгляду попередньої справи не розглядалось і не було предметом позову. Натомість судом проігноровано, що в матеріалах справи є документи, надані відповідачем, про проведення фінансування виплат для розрахунку з позивачем, відмітка казначейської установи 20 липня 2016 року, і саме 20 липня 2016 року відповідач надав вказівку перерахувати на рахунки банку відповідні грошові кошти.

В апеляційній скарзі позивач також зазначив, що предметом його позову є невиплата з вини відповідача грошової компенсації при звільненні працівника за невикористану ним відпустку та затримка фактичного розрахунку при звільненні, що також є частиною незаконних дій відповідача при звільненні позивача.

Зазначає, що судом порушений строк розгляду справи, визначений процесуальним законодавством, яке діяло на час розгляду справи, та проігноровані вимоги про витребування від відповідачів певних документів, перелік яких зазначений у його заяві. Це на думку заявника свідчить про порушення судом приписів процесуального законодавства.

Крім того, посилаючись на ч. 2 ст. 293 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що залишаючи його позовну заяву без руху в ухвалі від 02 лютого 2017 року суд першої інстанції необґрунтовано наполягав на сплаті ним судового збору, посилання на наявність пільги зазначеної в п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в цій ухвалі судом проігноровано. Вимоги суду відображені у вказаній ухвалі суперечать правовій позиції, викладеній в рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, відповідно до висновків якого всі виплати, які законодавець пов'язує з трудовими відносинами, мають тотожне поняття з терміном «заробітна плата» як сукупним значенням для всіх категорій справ, де є трудовий спір, який розглядається судом.

В апеляційній скарзі позивачем також зазначено, що ухвалою від 31 жовтня 2017 року суд до винесення рішення по суті його позовних вимог заздалегідь вирішив питання частини позову і відмовив у розгляді позовних вимог. Вважає, що судом надано перевагу доказам відповідача без обговорення та встановлення їх достовірності і перевірки зазначеної інформації.

Відповідач по справі Луганський національний аграрний університет судове рішення в апеляційному порядку не оскаржив.

Сторони та їх представники були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак представник Луганського національного аграрного університету у судове засідання не з'явився, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю - доповідача, позивача ОСОБА_1, який наполягав на доводах апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними дій відповідача щодо його звільнення, яке відбулося 18 липня 2016 року в частині невиконання приписів законодавства, зазначених в статтях 47 та 116 КЗпП України, а саме невиконання зобов'язання щодо проведення з працівником в день звільнення розрахунку в строки, зазначені в статті 116 КзпП України, суд першої інстанції виходив з того, що обставини звільнення ОСОБА_1 встановлені рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року у справі № 233/3902/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Луганського національного аграрного університету, директора відокремленого підрозділу Костянтинівського технікуму Луганського національного аграрного університету про визнання звільнення незаконним, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року. За висновками суду апеляційної інстанції розрахунок з позивачем був проведений своєчасно шляхом перерахування 19 липня 2016 року відповідної суми на картковий рахунок позивача. 19 липня 2016 року позивач був присутнім на роботі, але ознайомитися з наказом відмовився. З огляду на ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 р.) суд дійшов висновку про необґрунтованість позову в цій частині, враховуючи те, що під час розгляду вказаної справи ОСОБА_1 нараховані відповідачем суми не оспорював, крім того обраний позивачем спосіб захисту його цивільного права за цими позовними вимогами не узгоджується зі способами захисту цивільного права, передбаченими ст. 16 ЦК України. Не має такого узгодження і вимога про зобов'язання відповідача зробити відповідний розрахунок нарахувань, необхідних у разі звільнення працівника з посади, що відбулося 18 липня 2016 року, по кожному виду виплат окремо, з деталізацією такого розрахунку. Суд прийшов до висновку, що в зазначеній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, судом зазначено, що при розрахунку позивачу компенсації за невикористану відпустку загалом приписи Порядку обчислення середньої заробітної плати відповідачем було дотримано. Проте до кількості днів, які мали включатися до цього розрахунку, включений день 14 жовтня 2015 року, який є законодавчо встановленим святковим Днем захисника України. Також до розрахунку не включена сума за відповідним перерахунком відповідача за травень 2016 року в розмірі 65 грн. 50 коп. З урахуванням наведеного, судом визначена сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок не донарахованої суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8 грн. 35 коп.

При цьому судом не прийнято доводи позивача про неправомірне не включення відповідачем при нарахуванні компенсації невикористаної відпустки 6 днів додаткової відпустки за ненормований робочий день, оскільки згідно з Колективним договором відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» працівникам, які працюють за сумісництвом з неповним робочим днем (тижнем), додаткова відпустка за ненормований робочий день не надається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно ч. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 наказом в.о. директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» від 27 квітня 2015 року № 126-к прийнято юрисконсультом за сумісництвом з 27 квітня 2015 року, на 0,5 ставки з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

18 липня 2016 року наказом директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» № 79-к «Про звільнення» позивача звільнено з роботи за сумісництвом 18 липня 2016 року у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником (а.с. 4).

Обставини цього звільнення досліджувалися у судовому провадженні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у справі № 233/3902/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Луганського національного аграрного університету, директора відокремленого підрозділу Костянтинівського технікуму Луганського національного аграрного університету Осовіцької Т. А. - «про визнання звільнення незаконним». Ухвалена по цій справі 24 січня 2017 року рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року (а.с. 62-64, 56-61). За висновком суду апеляційної інстанції адміністрація учбового закладу звільнила позивача з дотриманням норм діючого законодавства, розрахунок з позивачем був проведений своєчасно - шляхом перерахування 19 липня 2016 р. відповідної суми на картковий рахунок позивача.

Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про невідповідність обраного позивачем способу захисту його цивільного права способам, які передбачені ст. 16 ЦК України, серед яких відсутній таких спосіб захисту як визнання дій протиправними. Обраний позивачем спосіб захисту визнати незаконними дії відповідача, що сталися 18 липня 2016 року при звільненні його з роботи за сумісництвом в частині невиконання приписів законодавства, зазначених в статтях 47 та 116 КЗпП України, а саме невиконання зобов'язання щодо проведення з працівником в день звільнення розрахунку в строки, зазначені в статті 116 КЗпП України та зобов'язати відповідача зробити відповідний розрахунок нарахувань, необхідних у разі звільнення працівника з посади, що відбулося 18 липня 2016 року, по кожному виду виплат окремо, з деталізацією такого розрахунку, не вирішують спір по суті.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України такий спосіб захисту як визнання дій неправомірними (незаконними) застосовуються лише щодо спеціального суб'єкту - органів державної влади або місцевого самоврядування, їхніх посадових або службових осіб, до яких відповідач не належить.

За ч. 2 ст. 21 КЗпП працiвник має право реалiзувати свої здiбностi до продуктивної i творчої працi, укладаючи трудовий договiр на одному або одночасно на кiлькох пiдприємствах, в установах, органiзацiях, якщо iнше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторiн. Ця норма закону дозволяє працiвникам, крiм основного трудового договору, укладати трудовi договори про роботу за сумiсництвом.

Робота за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ, органiзацiй регулюється постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 03.04.1993 р. № 245 та Положенням про умови роботи за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй, затвердженим наказом Мiнпрацi, Мiн'юсту та Мiнфiну України вiд 28.06.1993 р. № 43.

Працiвник, який уклав трудовий договiр на роботу за сумiсництвом, перебуває в трудових вiдносинах з пiдприємством, установою, органiзацiєю, фiзичною особою i тому має право на оплачувану щорiчну вiдпустку.

Це узгоджується також зi ст. 56 КЗпП України, оскiльки робота за сумiсництвом є одним iз рiзновидiв роботи на умовах неповного робочого часу. Частиною третьою цiєї статтi передбачено, що в разi роботи на умовах неповного робочого часу гарантовано недопущення будь-яких обмежень обсягу трудових прав працiвникiв.

Отже, щорiчна основна вiдпустка сумiсникам має бути надана такої самої тривалостi, що й iншим працiвникам вiдповiдної професiї, якi працюють повний робочий час, й оплачена вiдповiдно до законодавства.

За пунктом 3 названої постанови вiдпустка на роботi за сумiсництвом надається одночасно з вiдпусткою за основним мiсцем роботи.

Згідно ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Порядок обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки врегульовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом першим п. 7 розділу IV вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» з 27 квітня 2015 року по 18 липня 2016 року (а.с. 164).

З'ясовуючи питання щодо кількості днів невикористаної позивачем відпустки, апеляційний суд керується рекомендацією Міністерства соціальної політики України, викладених у листах від 24.06.2011 № 208/13/116-11, від 27.03.2013 № 321/13/84-13, згідно яких для обчислення тривалості щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу слід використовувати механізм нарахування заробітної плати за період відпустки згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

Виходячи з цього за період з 27 квітня 2015 року по 27 квітня 2016 року невикористана позивачем відпустка складає 24 дні. Період 28 квітня 2016 року по день звільнення 18 липня 2016 року становить 82 календарних дні, з яких має бути відраховано святкові і вихідні дні травня (1, 2 і 9 травня) та червня (19 і 28 червня) 2016 року у кількості 5 днів, що становить 77 днів для обрахунку невикористаної відпустки за вказаний період. Таким чином кількість днів невикористаної відпустки у період з 28 квітня 2016 року по день звільнення становить 6 днів (24 : 356 х 77), а всього тривалість невикористаної позивачем відпустки складає 30 днів (24 + 6), що визнається відповідачем.

Довід позивача про те, що у відповідності до колективного договору він має право на додаткову відпустку тривалістю 6 календарних днів за ненормований робочий день є безпідставним, оскільки відповідно до підпункту 5.12.3 розділу 5 колективного договору, укладеного між уповноваженим власником органом і трудовим колективом Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» на 2016- 2020 роки, працівникам, які працюють за сумісництвом та з неповним робочим днем (тижнем), додаткова відпустка за ненормований робочий день не надається (а.с. 165).

Відповідач надав розрахунок розміру середньої заробітної плати, отриманої ОСОБА_1 за 12 місяців перед звільненням, який становить 12 364 грн. 41 коп.

В уточнених позовних вимогах позивач наводить свій розрахунок середньоденної заробітної плати(а.с. 180,181), згідно якого до середньої заробітної плати, отриманої ним за 12 місяців перед звільненням - 12 364 грн. 41 коп. додано перерахунок заробітної плати за травень 2016 року у сумі 65 грн. 50 коп., а отриманий розмір 12429,91 поділено на 356 днів, які слід брати до обрахунку за останній рік роботи позивача, з огляду на що середньоденна заробітна плата позивача становить 34,9154 грн.

Апеляційний суд погоджується з розрахунком середньоденної заробітної плати, наведеної позивачем в уточнених позовних вимогах, оскільки відповідачем при обчисленні середньої заробітної плати за невикористані відпустки дійсно не було враховано підвищення посадового окладу позивача в травні 2016 року, доплата якого здійснена у липні 2016 року.

Таким чином. компенсація за невикористану ОСОБА_1 відпустку становить 30 х 34,9154 = 1047 грн.46 коп., в той час як відповідач нарахував цю компенсацію у розмірі 1041 грн. 95 коп., тобто недорахована сума склала 5 грн. 51 коп.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково та в рахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні на його користь стягнуто 8 грн. 35 коп.

Відповідач по справі Луганський національний аграрний університет рішення суду не оскаржував, тому підстави для зменшення цієї суми відсутні.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції ухвалою від 31 жовтня 2017 року фактично було вирішено питання частини позовних вимог та відмовлено у їх розгляді, апеляційний суду встановив, що позивач звернувся до суду з вимогами визнати незаконними дії відповідача при звільненні з роботи за сумісництво в частині недотримання приписів законодавства, закріплених в ст.ст. 47, 116 КЗпП України про проведення з працівником розрахунок у день його звільнення. Під час розгляду справи ОСОБА_1 уточнив свої вимоги, а саме доповнив їх вимогами, в яких просив суд стягнути з відповідача компенсацію за затримку у виплаті заробітної плати при звільненні за два дні затримки у сумі 110 грн. 60 коп.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року у прийнятті уточнених вимоги в частині стягнення компенсації за затримку у виплаті заробітної плати при звільнення було відмовлено, оскільки позивач мав право звернутися з новими за змістом і підставами позовними вимогами тільки до початку розгляду судом справи по суті.

Таким чином, відмовивши у прийнятті заяви про розгляд додаткових вимог, суд першої інстанції не розглядав по суті вимоги про стягнення компенсації за затримку у виплаті заробітної плати при звільненні, що визнано позивачем у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин апеляційним судом, у відповідності до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Тобто підстави для розгляду апеляційним судом позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відсутні.

Проте позивач не позбавлений можливості оскаржити судове рішення, яким йому було відмолено у прийнятті заяви в частині додаткових вимог про стягнення компенсації за затримку у виплаті заробітної плати при звільненні або звернутися окремим позовом до суду з такими позовними вимогами.

Розглядаючи довід апеляційної скарги про неправомірність вимог суду щодо зобов'язання позивача сплати судовий збір для розгляду цієї справи, апеляційний суд зазначає наступне.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України, який мав силу на час оспорюваних правовідносин) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України (дійсної на час спірних правовідносин) розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року N 3674-VI "Про судовий збір".

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року N 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" (далі - Закон N 484-VIII). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (ст. 4 Закону України "Про судовий збір"), одночасно значно скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору (ст. 5 Закону України "Про судовий збір"). Закон N 484-VIII набрав чинності з 1 вересня 2015 року.

Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у редакції, чинній до 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З 1 вересня 2015 року ця категорія пільговиків звужена. Так, за п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 1 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі, з огляду на що вказаний довід апеляційної скарги не ґрунтується на законі.

Довід апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуального строку розгляду справи знайшов своє підтвердження, проте у відповідності до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. У частині 3 вказаної статті наведено вичерпний перелік порушень норм процесуального права які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, серед який розгляд справи з порушенням строку, встановленого для розгляду певної категорії справ не зазначено.

З урахуванням наведеного підстави для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування рішення через порушення судом процесуальних строків розгляду справи відсутні. Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись ст.ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосереднього до Верховного Суду.

Головуючий: Ю.М. Мальований

Судді: Л.І. Соломаха

О.Д.Канурна

Повний текст постанови складено 05 квітня 2018 року

Головуючий: Ю.М. Мальований