Справа № 182/3528/16-ц
Провадження № 2/0182/1034/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.11.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тихомирова І.В.

за участю секретаря Рахуба О.Г.

розглянувши у залі суду м. Нікополя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що у період його перебування на посаді першого заступника начальника слідчого відділу Нікопольського МВ ГУМВС Дніпропетровської області ОСОБА_2 поширював щодо нього недостовірну інформацію, яку викладав у своїх зверненнях до вищестоящих органів внутрішніх справ з метою дискредитації позивача як державного службовця та створення уяви щодо його професійної невідповідності у керівних органів, яким він безпосередньо підпорядковувався. У своїх зверненнях 06.10.2014 року до голови ВО «Батьківщина» ОСОБА_3, 05.02.2015 року до Міністерства внутрішніх справ, ОСОБА_2 вказує на неналежне розслідування кримінальних правопорушень стосовно нього та членів його сімї. При цьому відповідач допускав негативні та образливі висловлювання щодо особистості позивача, зміст яких не відповідає дійсності, порочить звання працівника органів внутрішніх справ та порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 Так, відповідач, переходячи на особистості та образи, зазначає, що позивач неодноразово погрожував йому та його дітям, звинувачував у професійній некомпетентності, бездіяльності, зухвалості та корупції, перевищенні службових повноважень.

За даними фактами у відношенні ОСОБА_1 було проведено службову перевірку, у ході якої будь-яких доказів підтвердження його корупційних діянь та незаконного збагачення не добуто. Крім того, за заявою ОСОБА_2 до ЄРДР за ознаками ч. 3 ст.364 КК України були внесені дані щодо неналежного розгляду кримінальних проваджень, зареєстрованих відносно крадіжки та грабежу відносно нього, в якій він вказував на те, що працівники Нікопольського МВ ГУМВС України, в томі числі заступник начальника Нікопольського МВ ГУМВС України ОСОБА_1, вимагають неправомірну вигоду за розкриття злочину за фактом крадіжки а також щодо побиття його сина. Зазначене кримінальне провадження було закрито у звязку з відсутністю події кримінального правопорушення постановою 27.03.2014 року старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4, яку ОСОБА_2 не оскаржував. Позивач вважає, що відповідач завдав шкоди його честі, гідності, діловій репутації, тому просив суд зобовязати ОСОБА_2 спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать його як особистість та працівника органів внутрішніх справ шляхом подачі до Міністерства внутрішніх справ, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області та голові політичної партії «ВО «Батьківщина» ОСОБА_3 офіційного спростування скарг, що були надіслані відносно підполковника поліції ОСОБА_1, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 50000 грн. та судовий збір, сплачений при поданні позову (а.с.2-8).

Не погодившись із позовними вимогами, ОСОБА_2 подав заперечення (а.с.73-74). Посилається на те, що протягом останніх років, коли керівником слідчого відділу був ОСОБА_1, по відношенню до нього та членів його сімї скоєно 14 злочинів, жоден із яких розкритим не був. У звязку з бездіяльністю ОСОБА_1 на посаді керівника слідчого відділу відповідач дійсно виключно для відновлення своїх прав звертався до органів державної влади та громадських організацій з метою реалізації свого права, передбаченого ст. 40 Конституції України щодо звернень громадян. В результаті службової перевірки ОСОБА_1 було підтверджено не розкриття кримінальних правопорушень, вчинених у відношенні родини ОСОБА_2 та його самого. До того ж, він не оскаржував постанову про закриття кримінального провадження стосовно позивача лише через те, що не отримав її копію. Крім того, 27.11.2018 року від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. Посилається на те, що скарги на дії та бездіяльність ОСОБА_1 він направляв у різні інстанції та ЗМІ ще на початку 2014 року, про що було відомо позивачу. Натомість, з позовом до суду він звернувся лише 04.07.2016 року, тобто з пропуском встановленого Законом строку терміном 1 рік для спростування недостовірної інформації (а.с.151).

Провадження по справі було відкрито ухвалою від 27.09.2016 року за правилами ЦПК України, що діяв на той час.

15 грудня 2017 року набув чинності ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Тому усі заяви і скарги, які надійшли після набрання чинності цією редакцією Кодексу, мають бути подані до суду з дотриманням положень ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року.

У відповідності до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України в новій редакції цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи; справи, що виникають з трудових відносин; справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Справи про захист честі, гідності та ділової репутації не входять до вичерпного переліку справ, визначених у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тому суд вважає доцільним розглянути дану справу у порядку спрощеного позовного провадження.

У судове засідання позивач, його належним чином уповноважений представник ОСОБА_5 не зявилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Причина неявки ОСОБА_1 суду невідома. Від його представника надійшла заява про відкладення розгляду справи у звязку з його зайнятістю в іншому процесі в суді апеляційної інстанції в м. Дніпро (а.с.152).

Відповідач, його належним чином уповноважений представник ОСОБА_6 не зявилися. Представник відповідача подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності. У заяві проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі та просить врахувати той факт, що всі скарги на ОСОБА_1, написані ОСОБА_2, не поширювалися у відкритому доступі, а стосувалися виключно перевірки з боку контролюючих органів. Крім того, зазначає, що позивач є публічною особою та субєктом владних повноважень, а тому не має права на відшкодування моральної шкоди (а.с.153-155).

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_7 України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Справа перебуває у провадженні суду тривалий час, неодноразово відкладалася за клопотаннями позивача та його представника (а.с.63,119). Свої вимоги ОСОБА_1 виклав у позовній заяві, а особисті пояснення давав у судовому засіданні 28.03.2018 року. Доказів своєї зайнятості 28.11.2018 року у Дніпровському апеляційному суді представник позивача ОСОБА_5 до заяви про відкладення розгляду справи не додав.

З урахуванням викладених обставин та достатнього обсягу доказів суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Вислухавши у попередніх судових засіданнях сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступних висновків.

Між сторонами склалися правовідносини, що виникають з права особи на захист честі, гідності та ділової репутації.

Суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 256,257 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості;

В матеріалах справи відсутні докази розміщення відповідачем недостовірної інформації саме у засобах масової інформації, тому суд по даній справі вважає позовною давністю строк у три роки. Остання скарга на діяння ОСОБА_1 була направлена відповідачем 22.05.2015 року. Позивач звернувся до суду із даним позовом 04.07.2016 року (вх. № 13115/16 на а.с.2), тобто в межах обумовленого ЦПК України трирічного строку для подання позову, а тому заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності та відмови у позові з цих підстав задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні 28.03.2018 року позивач свої вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Зазначив, що він є публічною особою, підполковником поліції, і його принижують численні скарги відповідача, розповсюдження неправдивої інформації про нього у соціальних мережах, через що він перебував у стані постійного стресу та погіршилося його здоровя. До того ж, фактично його було понижено на посаді внаслідок скарг ОСОБА_2

У судовому засіданні 22.06.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що внаслідок звернень ОСОБА_2 до урядової «гарячої» лінії, політичних партій, Міністерства внутрішніх справ суттєво постраждала репутація ОСОБА_1 та його було понижено на посаді на підставі наказу, який оскаржений не був. З врахування глибини моральних страждань, які зазнав позивач та враховуючи час, потрачені зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та ділової репутації, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що сума у розмірі 50 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди відповідачем, в даному випадку, буде цілком справедливою.

Представник відповідача 22.06.2017 року суду пояснила, що особистої неприязні до ОСОБА_1 відповідач не мав, всі звернення були обумовлені лише тим, що не проводиться жодних слідчих дій щодо розкриття кримінальних правопорушень, які були вчинені стосовно ОСОБА_2 та його сімї. ОСОБА_1, перебуваючи на своїй посаді, повинен був організувати весь процес розслідування. Усі звернення відповідача мали оціночні судження. ОСОБА_2 має активну громадянську позицію, тому вважає, що позивач, зважаючи на його особисті якості, не мав морального права займати посаду першого заступника начальника слідчого відділу Нікопольського МВ ГУМВС Дніпропетровської області.

Судом встановлено, що позивач з червня 2010 року по листопад 2015 року перебував на посаді начальника слідчого відділу Нікопольського міського відділу (з обслуговування м. Нікополь та Нікопольського району) Головного управління МВС України у Дніпропетровській області (а.с.10-11).

28.05.2014 року ОСОБА_2 подав першому заступникові ОСОБА_7 внутрішніх справ України ОСОБА_8 Міністерства внутрішніх справ України заяву, в якій просив взяти під особистий контроль розгляд справ щодо кримінальних правопорушень, вчинених відносно нього та членів його сімї, які знаходилися на розслідуванні у Нікопольському міському відділі (з обслуговування м. Нікополь та Нікопольського району) Головного управління МВС України у Дніпропетровській області (а.с.12-20). Аналогічні за змістом заяви були направлені ОСОБА_2 06.11.2014 року до політичної партії ВО «Батьківщина» (а.с.29-32), та начальнику ГУ МВС України в Дніпропетровській області (скарга за вх. № є-3044 від 22.05.2015 року) (а.с.37-38).

У своїх зверненнях ОСОБА_2 негативно характеризував діяння ОСОБА_1 на посаді, яку останній на той час обіймав, та зазначав, в тому числі (тут і далі текст оригіналу зі збереженням орфографії):

«…Обращался я уже десятки раз на горячую линию УМВД Украины, на правительственную линию и изначально после жалоб слышал угрозы со стороны начальника следственного отдела ОСОБА_9 о том, что у меня есть дети и они нечаянно могут оказаться в тюрьме, например могут найтись у них наркотические средства и оружие, что у меня есть авто и дом и они могут нечаянно сгореть и что я, являясь инвалидом, могу не успеть выбежать с дому..»;

«..Позже ОСОБА_9, увидев, что я не останавливаюсь в защите своих прав и далее обращаюсь на горячую линию, боясь видимо за свое тепленькое место начальника, боясь, что я сообщу о его угрозах в вышестоящие инстанции, сменил гнев на милость, просил не писать жалоб, обещал расследовать дела и наказать виновных, организовал группу следователей для расследования всех дел, о которых говорилось выше. Решил бороться со мной, вешая на уши лапшу о заинтересованности расследования дел. Но результат нулевой. Ведь чтоб расследовать все дела, нужно за каждое дело вернуть взятку, а исходя из нашего количества дел это немалая сумма. Думаю, порядка 30 000 долларов. А ему нужно делать ремонт в недавно купленном доме..»;

«... И вот выходит так, что со слов работника милиции, я, пребывая в таком физическом состоянии, угрожаю расправой зажравшемуся тридцатитрехлетнему наглому, потерявшему честь и достоинство должностному лицу Никопольського ГО УМВД. За глаза даже его подчиненные называют рыжей тварью, так как он принуждает их закрывать уголовные дела в угоду материального фактора. Но ведь нужно же делать ремонт в доме, который он приобрел года назад за 50 000 долларов и содержать три авто японского производства, которые он купил за зарплату работника полиции. Да, я жетско и может некультурно описал личность данного субъекта, но поверьте, пока он будет занимать должность в Никопольском ГО УМВД, преступления раскрываться не будут, преступность будет расти, так как каждый преступник понимает уже, что того рыжего легко купить и ради материального фактора он закроет глаза на совершенное преступление...» (а.с.12-21).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до ч. 1ст. 277 ЦК України спростуванню підлягає недостовірна інформація.

Частиною 3ст. 277 ЦК України передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

За змістом ст. ст.94,277 ЦК України, ч. 4ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

При цьому, згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Отже, у законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 направляв заяви до політичної партії ВО «Батьківщина», ГУ МВС України в Дніпропетровській області, Міністерства внутрішніх справ щодо розслідування Нікопольським МВ (з обслуговування м. Нікополь та Нікопольського району) ГУ МВС України у Дніпропетровській області кримінальних правопорушень, вчинених відносно нього та членів його сімї.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації у вказаних вище заявах суд визначає характер такої інформації та зясовує, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно зі статтею 47-1 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі « Українська Прес- Група» проти України ( заява № 72713/01 ) рішення від 29 березня 2005 року, яким Європейський суд вирішив, що публікації містили критику двох політиків,яка була викладена жорсткою,полемічною, саркастичною мовою. І що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для судової критики і пильного нагляду, це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Суд звертає увагу на ксерокопію листівки, яка була у відкритому доступі та яку долучав відповідач до своїх заяв компетентним органам з наступним змістом: «… Прежде чем заходить в горотдел подумайте! Излучаются отравляющие пары ртути. Это акция неповиновения по отношению к первому зам.начальника, начальнику следственного отдела майору ОСОБА_9. Эта рыжая тварь бандит и коррупционер. Мы, уголовный розыск и следственный отдел, раскрываем преступления, а ОСОБА_9 берет деньги и освобождает от уголовного наказания преступников... » (а.с.18-19). Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 особисто не застосовував образи у відношенні позивача, а лише посилався на зміст листівки, надрукованої невідомими особами від імені працівників поліції.

Що ж до викладеної у зверненнях ОСОБА_2 інформації наступного змісту: «… от следователей Никопольского ГО УМВД поступила еще очень интересная информация, которая требует проверки. В архиве в Никопольском ГО УМВД хранятся материалы уголовных дел, которые закрыты либо приостановлены по каким-либо основаниям... Многие дела из архива были истребованы начальником следственного отдела ОСОБА_9 для якобы дополнительного расследования. И потом эти дела бесследно исчезали. Они попросту продавались и сумма доходила до 10 000 долларов за дело в зависимости от тяжести преступления..» - суд приходить до висновку, що в ній відсутні твердження про кримінальні правопорушення ОСОБА_1, оскільки сам відповідач вказує на те, що це інформація, яка «потребує перевірки».

Суд звертає увагу на те, що дійсно стиль викладення вищезазначеного матеріалу у заявах відповідача є доволі нетерпимим до позивача, жорстким і таким, що може викликати обурення, почуття образи, але позивач не довів того, що інформація поширена відповідачем з явним злим умислом, а не з метою сформувати думку про позивача.

За заявами відповідача у відношенні позивача були проведені службові перевірки (а.с.89-117). За їх результатами встановлено, що дійсно у відношенні ОСОБА_2 та членів його сімї були скоєні кримінальні правопорушення та вони є потерпілими по справам. Винних осіб не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач шляхом подачі заяв до компетентних органів щодо бездіяльності слідчого відділу реалізував передбачене Конституцією України право щодо звернення громадян для захисту своїх законних прав та інтересів. Його обурення поширювалося на конкретну посадову особу: начальника слідчого відділу Нікопольського МВ ГУМВС, та стосувалася його професійної діяльності, а не на фізичну особу ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Доказів того, що позивача було понижено у посаді саме внаслідок звернення відповідача до вищестоящих органів та політичної партії, ОСОБА_1 суду не надав. Наказ про своє переведення на посаду старшого інспектора Нікопольського ВП ГУНП позивач не оскаржував, що підтвердив у судовому засіданні 28.03.2018 року.

У відповідності із положеннями статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно положень статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до роз'яснень, які викладені у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

В параграфах 40 - 42 рішення у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29 березня 2005 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що журналістська свобода передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства». Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Враховуючи положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 827 засіданні Комітету ОСОБА_7 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської ОСОБА_10 Європи про право на недоторканність приватного життя та приймаючи до уваги, що позивач є публічною особою, а тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Позивач є публічною особою, займав посаду начального слідчого відділу Нікопольського МВ ГУМВС України Дніпропетровської області, інформація про нього становить громадський інтерес. Громадськість має право на отримання такої інформації.

ОСОБА_1, обіймаючи таку посаду, має бути готовий до певної різкої критики з боку преси або пересічних громадян.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до думки про відсутність правових підстав для втручання у право ОСОБА_2 на поширення інформації, яка хоч і містить некоректні висловлювання, але не підлягає спростуванню, а отже і задоволенню заявлених позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Зазначена позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 761/8035/16-ц від 28.03.2018 р.

У зв'язку з викладеним, суд вважає, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище висловлювання щодо публічної особи, якою є позивач як державний службовець та начальник слідчого відділу Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити його честь, гідність чи ділову репутацію, а тому вирішуючи спір суд враховує зазначені вимоги закону, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та те, що межі допустимої критики стосовно політиків, державних службовців, що діють як офіційні особи, більше відкриті для прийнятної критики, ніж приватні особи.

Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Правильність думок і оцінок автора публікації можуть бути предметом думок та оцінок інших осіб, а не предметом повноважень судової влади, тому що визначати їх правильність у судовому порядку означає втручання в правовий статус громадянина.

Крім того, судом не встановлено факту поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивача та порушення його прав.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання інформації недостовірною, такою що не відповідає дійсності, порушує права та свободи ОСОБА_1, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію та зобовязання розмістити публікації про те, що зазначена інформація недостовірна, така, що не відповідає дійсності.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд приходить до наступного.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оцінкою досліджених доказів у відповідності до положень чинного законодавства, суд прийшов до висновку про відсутність встановлених достовірними доказами протиправних дій відповідача, якими порушене право позивача, принижена його честь, гідність та ділова репутація. ОСОБА_1 вказував про те, що внаслідок поведінки відповідача він вимушений був проходити курс лікування, проте доказів цього не надав, як не надав і доказів причинного звязку свого стану здоровя та дій ОСОБА_2

Крім того, згідно ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» суб'єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 в силу своєї посади на час виникнення спірних відносин був публічною особою, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Отже, суд приходить до висновку про те, що сторони за час розгляду справи в суді розпорядилися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 було оплачено судовий збір у встановленому Законом України «Про судовий збір» розмірі (а.с.1). Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, судовий бір по справі на підставі ст. 141 ЦПК України слід зарахувати у дохід держави.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 11,15,256-258,275,277 ЦК України,ст.ст. 4, 12, 13, 49, 81,141, 263, 265 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Судові витрати по справі зарахувати у дохід держави.

Повний текст судового рішення складено 04.12.2018 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно підпункту 15.5 Перехідних положеньЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набув чинності 15 грудня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: ОСОБА_11