Постанова

Іменем України

26 березня 2018 року

м. Київ

справа № 523/8965/16-ц

провадження № 61-2261св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Національна академія прокуратури України,

третя особа - Генеральна прокуратура України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Національної академії прокуратури України на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року у складі судді: Кисельова В. К. та рішення апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року у складі суддів: Погорєлової С. О., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Національної академії прокуратури України, третя особа - Генеральна прокуратура України, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення вихідної допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що з 08 січня 2014 року позивач працював в Національній академії прокуратури України на посаді доцента кафедри підтримання державного обвинувачення. Наказом Генерального прокурора України № 119 ш від 21 грудня 2015 року затверджена структура та штатний розпис Національної академії прокуратури України.

30 травня 2016 року був виданий наказ № 785-к про звільнення ОСОБА_4 з посади доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України з 31 травня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників (частина перша статті 40 КЗпП) та виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП.

Позивач вважав, що наказ № 785-к про звільнення від 30 травня 2016 року та попередження про вивільнення за № 11/438 від 05 березня 2016 року є незаконними, винесеними з порушенням норм чинного законодавства про працю. В попередженні про вивільнення від 05 березня 2016 року вказується, що вакантні посади відсутні. Однак, в період між наданим попередженням про вивільнення та наказом про звільнення відповідно до офіційного сайту роботодавця прийнята значна кількість нових працівників. ОСОБА_4 вказував, що згідно частини першої статті 42 КЗпП має переважне право на залишення на роботі, оскільки він має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, аніж ті працівники, яких було прийнято на роботу вже після надання йому попередження про вивільнення або були перепризначені на створені посади викладачів. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 з посади доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України на підставі наказу № 785-к від 30 травня 2016 року ректора Національної академії прокуратури України. Поновлено ОСОБА_4 на посаді доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України. Зобов'язано Національну академію прокуратури України внести запис в трудову книжку ОСОБА_4 про поновлення на посаді доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України із скасуванням попереднього запису про звільнення на підставі наказу № 785-к від 30 травня 2016 року ректора Національної академії прокуратури України. Стягнуто з Національної академії прокуратури України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 150 142,41 грн, середньомісячний заробітку за один місяць у розмірі 15 843,93 грн. Позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з Національної академії прокуратури України недоплаченої частини вихідної допомоги у розмірі 8 779,71 грн - залишено без задоволення. Стягнуто з Національної академії прокуратури України на користь Держави судовий збір у розмірі 1 501,42 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року в частині визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено. Стягнуто з Національної академії прокуратури України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 118 299,88 грн. В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що звільнення позивача з займаної посади, відбулось з порушенням процедури передбаченої трудовим законодавством. Позивача не було особисто проінформовано працівниками відділу кадрів про наявність вакантних посад після попередження про вивільнення, а в період з 25 березня 2016 року по 31 травня 2016 року в Національній академії прокуратури України існувала велика кількість вільних вакантних посад, у тому числі посад викладачів, але жодна з них на порушення вимог закону не була запропонована позивачу.

07 грудня 2017 року Національна академія прокуратури України подала касаційну скаргу, у якій просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

У касаційній скарзі Національна академія прокуратури України вказує, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази, проігнорували ту обставину, що позивача не було особисто проінформовано працівниками відділу кадрів про наявність вакантних посад після його попередження про вивільнення, оскільки відбувалось масове звільнення працівників, а вся інформація про наявність вакантних посад була розміщена на стенді оголошень в приміщенні академії. Крім того, середньомісячний заробіток за один місяць, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 8774,50 грн, а за весь час 82 874,50 грн. Таким чином, сума 118 299,88 грн, яку вказав суд апеляційної інстанції в своєму рішенні, є неправильною.

23 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду у справі № 523/8965/16-ц відкрито касаційне провадження.

26 лютого 2018 року ОСОБА_4 надав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що в попереджені про вивільнення від 05 березня 2016 року вказувалось, що вакантні посади відсутні. Однак, в період між наданим попередженням про вивільнення та наказом про звільнення відповідно до офіційного сайту роботодавця прийнята значна кількість нових працівників. Розміщення на стенді оголошень в приміщенні академії інформації про наявність вакантних посад не може розцінюватися як належне виконання приписів статті 49-2 КЗпП України. Компенсація за час вимушеного прогулу нарахована правильно. Просив касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Позивач з 08 січня 2014 року працював в Національній академії прокуратури України на посаді доцента кафедри підтримання державного обвинувачення.

Суди встановили, що 21 грудня 2015 року наказом № 119 ш Генерального прокурора України було затверджено нову структуру та штатний розпис Академії та зменшено кількість працівників Національної академії прокуратури України з 203 до 188. Згідно наказу Національна академія прокуратури України повинна була провести скорочення чисельності працівників та привести структуру штату у відповідність із наказом.

Листом № 11/2-2вих-16 від 14 січня 2016 року Генеральна прокуратура України вимагала при призначенні (перепризначенні) працівників на посади, в тому числі і викладачів, обов'язково враховувати досвід роботи в органах прокуратури за напрямом згідно з профілем роботи підрозділу.

Суди встановили, що 25 березня 2016 року доценту кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України, кандидату юридичних наук ОСОБА_4, надано попередження про вивільнення за № 11/438, зі змісту якого зрозуміло, що позивач попереджений про наступне вивільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату з 30 травня 2016 року, а також про те, що в цей момент відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані для подальшого працевлаштування.

30 травня 2016 року був виданий наказ № 785-к за підписом ректора Національної академії прокуратури України Присяжнюка І. про звільнення ОСОБА_4 з посади доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України з 31 травня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників (частина перша статті 40 КЗпП). В наказі було передбачено виплатити ОСОБА_4 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

У постанові Верховного Суду України від 9 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17 вказав, що «розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення».

В частині третій статті 49-2 КЗпП передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та вживає заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Колегія суддів погоджується з висновками судів, що розміщення на стенді оголошень в приміщенні академії інформації про наявність вакантних посад не може розцінюватися як належне виконання положень статті 49-2 КЗпП.

Суди встановили, що в період з 25 березня 2016 року по 31 травня 2016 року в Національній академії прокуратури України існували вільні вакантні посади, у тому числі посади викладачів, які могли бути запропоновані позивачу.

Згідно, частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Колегія суддів вважає, що відповідачу була надана можливість довести належними та допустимими доказами, що саме на момент попередження позивача про наступне вивільнення, відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві. Проте відповідач це процесуальне право не реалізував.

За приписами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, встановивши, що звільнення ОСОБА_4 з посади доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України на підставі наказу ректора Національної академії прокуратури України№ 785-к від 30 травня 2016 року є незаконним, суди правильно задовольнили позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Національної академії прокуратури України залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель