Постанова
Іменем України
28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 431/4935/16-ц

провадження № 61-20131св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

представники відповідача: Седньов Максим Юрійович, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10 січня 2017 року у складі судді

Пелиха О. О. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 22 березня

2017 року у складі колегії суддів: Яреська А. В., Дронської І. О., Єрмакова Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі ПАТ «Укртелеком») про скасування наказу про звільнення, збереження місця роботи, посади, середнього заробітку та стягнення заборгованості із заробітної плати.
Позовна заява мотивована тим, що ПАТ «Укртелеком» у порушення вимог

статей 36, 119 КЗпП України, статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», винесено наказ від 30 березня 2016 року № 35-03-265 про звільнення його із займаної посади електромеханіка лінійних споруд електрозв`язку дільниці технічного обліку та паспортизації м. Сєвєродонецька Луганської області відділу обліку, метрології та ремонту Харківської філії

ПАТ «Укртелеком» у зв`язку зі вступом на військову службу.

Вважав такий наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки статтею 119 КЗпП України та статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», передбачено, що громадянам України, які прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці встановлені гарантії збереження місця роботи та середнього заробітку.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд поновити йому строк для звернення до суду; скасувати наказ

від 30 березня 2016 року № 35-03-265 про припинення з Харківською філією

ПАТ «Укртелеком» трудового договору (контракту); поновити його на раніше займаній посаді та зберегти за ним місце роботи, посаду і середній заробіток; стягнути з ПАТ «Укртелеком» в особі Харківській філії ПАТ «Укртелеком» на його користь заборгованість із заробітної плати з дня звільнення, а саме з 30 березня 2016 року по 15 листопада 2016 року у розмірі 14 тис. грн.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 10 січня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору. Скасовано наказ Харківської філії ПАТ «Укртелеком» від 30 березня 2016 року № 35-03-265 про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді електромеханіка лінійних споруд електрозв`язку дільниці технічного обліку та паспортизації м. Сєвєродонецька відділу обліку, метрології та ремонту Харківської філії ПАТ «Укртелеком». Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 31 березня 2016 року по 10 січня

2017 року) у розмірі 27 647 грн 74 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 2 737 грн 30 коп. підлягає негайному виконанню.

Рішення районного суду мотивовано тим, що країна знаходиться в кризовій ситуації, що загрожує національній безпеці, тому ОСОБА_1 був призваний на службу за контрактом у зв`язку з такою ситуацією в країні і відповідно має право користуватися гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, та за ним зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. ПАТ «Укртелеком» не забезпечено право ОСОБА_1 на збереження місця роботи та можливість реалізації встановлених законом гарантій трудових прав.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» відхилено. Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 має право користуватися гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. При цьому ПАТ «Укртелеком» не забезпечено права позивача на збереження місця роботи та не забезпечено можливість реалізації встановлених законом гарантій трудових прав, тому висновки районного суду про задоволення позову є законними та обґрунтованими.

У касаційнійскарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укртелеком»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову

ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Вказувало на те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми, які не поширюються на спірні правовідносини, зокрема стаття 119 КЗпП України. Позовна заява та оскаржувані судові рішення не містять посилання на те, яким нормативним актом введено в державі особливий період, на який строк/термін, ким він був введений та в чому особливий період має прояв (мобілізація, воєнний стан або якась інша правова форма). ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом у березні 2016 року, тобто позивача звільнено після спливу майже року з дня останньої мобілізації Україні. Таким чином, оскільки у березні 2016 року не було ні мобілізації, ні воєнного стану та в Україні не було особливого періоду, тому підстави для застосування частин третьої та четвертої статті 119 КЗпП України відсутні.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді електромеханіка лінійних споруд електрозв`язку дільниці технічного обліку та паспортизації

м. Сєверодонецька Луганської області відділу обліку, метрології та ремонту.

Відповідно до наказу ПАТ «Укртелеком» від 30 березня 2016 року № 35-03-265 ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом (пункт 3 статті 36 КЗпП України).

25 лютого 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу через Старобільський об`єднаний районний військовий комісаріат Луганської області.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по строковій службі) від 26 лютого 2016 року № 53 з ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на три роки.

Пункту 3 вказаного контракту передбачено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.

Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по строковій частині) від 28 квітня 2016 року № 83 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника радіостанції Р-140 (автомобільна) радіогрупи інформаційно телекомунікаційного вузла ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування «схід» сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС-426412.

Військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_1 на адресу директора ПАТ «Укртелеком» направив повідомлення від 11 травня 2016 року, яким повідомив, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_1 , який працює на вказаному підприємстві, був призваний на військову службу за контрактом (наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 26 лютого 2016 року

№ 53) та наполягав на збереженні за ним місця роботи, посади та середнього заробітку на строк відповідно до вимог чинного законодавства.

Директор Харківської філії ПАТ «Укртелеком» відповіддю від 18 травня 2016 року на адресу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу звільнення ОСОБА_1 зазначив, що звільнення останнього було законним.

Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня

2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

При цьому у частині п`ятій статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає, серед іншого, проходження військової служби.

Згідно зі частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення ОСОБА_1 з роботи) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105 затверджений Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

Дія цієї постанови поширюється на громадян України, які починаючи з:

18 березня 2014 року були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; 08 лютого 2015 року були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану; 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Таким чином, з 14 квітня 2014 року розпочата антитерористична операція на території України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку для подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, яка на теперішній час не завершена.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що країна знаходиться в кризовій ситуації, що загрожує національній безпеці, тому ОСОБА_1 був призваний на службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а відповідно має право користуватися гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, оскільки за позивачем зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. ПАТ «Укртелеком» не забезпечено право ОСОБА_1 на збереження місця роботи та можливість реалізації встановлених законом гарантій трудових прав.

При цьому посилання ПАТ «Укртелеком» на те, що ОСОБА_1 фактично змінив своє місце роботи, перейшовши на службу за контрактом до лав Збройних Сил України за власним бажанням, та до нього не застосовується норма статті 119 КЗУпП, суд не приймає до уваги, оскільки законодавством передбачено збереження за працівником місця роботи та середнього заробітку.

Визначаючи правовий статус особливого періоду колегія суддів звертає увагу і на висновки, що були складені на проект Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» головним науково-експертним управлінням Апарату Верховної Ради України та у яких констатується продовження дії на цей час особливого періоду та здійснено висновки про фактичне збереження за працівниками, у разі укладання ними контракту на проходження військової служби, попереднього місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації зазначений законопроект був прийнятий Верховною Радою та підписаний Президентом України (№ 1769-VIII), метою якого є надання можливості військовослужбовцям, які проходять військову службу за різними видами контрактів в особливий період, за бажанням продовжити військову службу за новим контрактом або звільнитися з військової служби, збереження за ними соціальних гарантій, посади і середнього заробітку на підприємстві.

Щодо доводів заявника про помилковість обрахунку та стягнення судом суми заробітку на час ухвалення судом рішення, замість обмеження стягнення лише вказаною у позові датою та сумою, що призвело до збільшення періоду нарахування та позовних вимог, то статтею 235 КЗпП України та роз`ясненнями у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» є чітко визначено дії суду при ухваленні рішення про поновлення на роботі, зокрема зазначено про те, що орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртелеком» залишити без задоволення.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10 січня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 22 березня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк