Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №320/4462/17 Головуючий у 1 інстанції: Редько О.В.
Провадження № 22-ц/778/1994/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» липня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07 липня 2014 року вона передала відповідачу в борг до 01 грудня 2015 року грошову суму 10 800 грн., на підтвердження отримання якої відповідач надала розписку.

На час подання позову відповідач грошові кошти не повернула, посилаючись на відсутність коштів.

На підставі зазначеного просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 10 800 грн., три відсотків річних в розмірі 513 грн. та судові витрати в розмірі 640 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність доказів виконання ОСОБА_4 зобов'язань, неналежну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено виконання боргових зобов'язань.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики у вигляді розписки (оригінал якої долучено позивачем до позовної заяви), відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача 10800 грн. та взяла на себе зобов'язання повернути борг не пізніше 01 грудня 2015 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей1046, 1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти. Розписка про отримання грошових коштів містить зобов'язання про їх повернення.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Повернення ОСОБА_4 грошей позивачу не доведено, оскільки оригінал боргової розписки на момент звернення до суду знаходився у ОСОБА_3

Надані ОСОБА_4 світлокопії розписок від 05 вересня 2014 року та 30 вересня 2014 року про отримання ОСОБА_3 грошових сум 1000 грн. та 1000 дол. США відповідно не містять відомостей від кого ОСОБА_3 отримані вказані кошти та на виконання якого саме зобов'язання, а тому не можуть бути прийняті в якості доказу погашення ОСОБА_4 суми боргу за договором позиви від 07 липня 2014 року.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 не змогла пояснити, коли та за яких обставин повертала ОСОБА_3 кошти.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження існування боргових зобов'язань з матір'ю відповідача, не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 545 ЦК України, яка передбачає обов'язок кредитора повернути борговий документ боржнику після прийняття виконання зобов'язання.

Тому вимоги позивача про стягнення на підставі цієї розписки суми визначеного в ній боргу підлягають задоволенню у заявленому розмірі - 10 800 грн.

Обгрунтованими є і вимоги позивача про стягнення цієї суми з урахуванням 3 % річних у відповідності до вимог ст. 625 ЦПК України, оскільки грошове зобов'язання є простроченим, що є підставою для застосування такої відповідальності до боржника, який це прострочення допустив. Строк, за який розраховані 3 % річних, становить 19 місяців. Розрахунок: 10800 грн. * 3 : 100 : 12 міс. х 19 міс. = 513 грн.

Відповідачем зазначених розрахунок не спростовано.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, тому у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вона підлягає задоволенню із скасуванням рішення суду першої інстанції та прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд відповідно до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат, які у зв'язку з повним задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, ОСОБА_3 має право на компенсацію ОСОБА_4 судового збору, сплаченого нею за подання позову в сумі 640 грн. (а.с. 1), за подання апеляційної скарги - 960 грн. (а.с. 70), а всього - 1600 грн.

Керуючись ст. ст 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 10800 грн., три проценти річних в розмірі 513 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 липня 2018 року.

Головуючий

Судді: