ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1958/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Леонтьєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Київської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Обслуговуючого кооперативу "Служба гідротехнічних споруд кар»єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків", ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним договору іпотеки , -

В С Т А Н О В И В:

Київська місцева прокуратура № 2, діюча в інтересах держави в особі Київської міської ради,звернулась до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу "Служба гідротехнічних споруд кар»єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків", ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Т.М., про визнання недійсним договору іпотеки. Мотивуючи свої вимоги тим, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000185 за ч.1 ст. 358 КК України, київською місцевою прокуратурою № 2 встановлено факт незаконної передачі в іпотеку комунального майна - земельної ділянки площею 0,091 га, яка розташована на території Дарницького району м. Києва, АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2017 року встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності 17.04.2014 року ОСОБА_4 набула право власності на вказану земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У матеріалах реєстраційної справа об»єкту нерухомості - зазначеної земельної ділянки, наявня копія рішення Київської міської ради від 23.04.2009 року № 444/1500, за яким земельну ділянку передано ОСОБА_4 Вказана копія рішення органу місцевого самоврядування стала підставою для реєстрації ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку. Уподальшому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, продала земельну ділянку ОСОБА_5, яка в свою чергу 15.09.2016 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Т.М., продала Обслуговуючому кооперативу "Служба гідротехнічних споруд кар»єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків". Однак, Київська міська рада вважає, що за її поданням рішень про передачу у приватну власність вказаної земельної ділянки громадянам, не приймала, документи, що посвідчують право власності в Департаменті земельних ресурсів Київської міської ради не зареєстровані. Проведеним оглядом земельної ділянки встановлено, що вона огороджена парканом зі сторони АДРЕСА_2, межує з водним об»єктом, вкрита кущами та поодинокими деревами. Згідно листа Київської міської ради вбачається, що на пленарних засіданням ради рішень щодо виділення ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,091 га, що розташованої на території Дарницького району м. Києва, АДРЕСА_1, не прималось. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 28.08.2017 року щодо вказаної земельної ділянки, у забезпечення виконання договору позики укладено договір іпотеки, посвідчений 15.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Т.М., іпотекодержателем за яким є ОСОБА_7, а іпотекодавцем - Обслуговуючий кооператив "Служба гідротехнічних споруд кар»єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків", майновий поручитель ОСОБА_8 (позичальник).

Позивач вважає, що договір іпотеки, посвідчений 15.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Т.М., укладено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому на підставі ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним, оскільки громадська організація «Спортивний клуб веслування м. Києва» не була законним власником спірної земельної ділянки, а тому не мала права на її розпорядження шляхом передачі в іпотеку ОСОБА_7

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9, діюча на підставі довіреності від 11.12.2017 року, та ОСОБА_10, діюча на підставі довіреності від 10.01.2018 року (а.с.140, 141), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_11, діючий на піставі довіреності від 14 березня 2018 року (а.с.93), будучи присутнім в судовому засіданні 22 та 27 лютого 2018 року (а.с. 94-97, 101-102), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. В судове засідання, яким продовжений розгляд справи - 03 квітня 2018 року, не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - розпискою (а.с. 103). За таких підстав суд визнав за можливе продовжити розгляд справи за його відсутності, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням позивача.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання повторно не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення та розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України.

Третя особа в судове засідання повторно не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення та розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України. Звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2017 року відповідно до свідоцтва про право власності 17.04.2014 року ОСОБА_4 набула право власності на вказану земельну ділянку площею 0,091 га, яка розташована на території Дарницького району м. Києва, АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Уподальшому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, продала земельну ділянку ОСОБА_5, яка в свою чергу 15.09.2016 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Т.М., продала Обслуговуючому кооперативу "Служба гідротехнічних споруд кар»єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків" (а.с.8, 9-18).

Київська міська рада вважає, що за її поданням рішень про передачу у приватну власність вказаної земельної ділянки громадянам, не приймала, документи, що посвідчують право власності в Департаменті земельних ресурсів Київської міської ради, не зареєстровані. Згідно листа Київської міської ради вбачається, що на пленарних засіданням ради рішень щодо виділення ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,091 га, що розташована на території Дарницького району м. Києва, АДРЕСА_1, не прималось.

З урахуванням позовних вимог, позивач вважає, що договір іпотеки, посвідчений 15.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Т.М., укладено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому на підставі ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним, оскільки громадська організація «Спортивний клуб веслування м. Києва» не була законним власником спірної земельної ділянки, а тому не мала права на її розпорядження шляхом передачі в іпотеку ОСОБА_7

Суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб порушеного права, оскільки ним не оспорюється право набуття права власності на спірну земельну ділянку первинним власником (ОСОБА_4), при цьому згідно принципу дистозитивності суд не враві виходити за межі позовних вимог, а в межах заявлених позовних вимог - матеріали справи доказів не містять.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1, 2 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обов»язковій державній реєстрації.

Приймаючи до уваги, що право первинного набувача майна позивачем в судовому порядку не оспорюється, рішення суду про визнання такого правочину (набуття права власності на спірне майно) недійсним немає, правові підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні.

В судовому засіданні, відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, за положенням якої суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, враховуючи забезпечення прав позивача в судовому засіданні, з»ясовував питання щодо правильності обраного ним способу захисту порушеного права та необхідності уточнення позовних вимог, проте останній погодив правильність обраного способу порушеного права та відсутності підстав для їх уточнення.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно, з урахуванням визначеного позивачем способу захисту порушеного права та наявності доказів в межах позовних вимог, правові підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ч.1, 2 ст. 328, ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Обслуговуючого кооперативу "Служба гідротехнічних споруд кар»єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків", ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним договору іпотеки, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п»ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

Суддя: Коренюк А.М.