Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 569/9873/16-ц

провадження № 61-21813св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року в складі судді Першко О. О. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року в складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») про визнання договору поруки припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 03 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 46 700 дол. США зі сплатою 12 % річних на строк до 03 липня 2023 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5, між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 03 липня 2008 року укладено договір поруки. 17 вересня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 був укладений договір про внесення змін до кредитного договору, внаслідок чого відбулося значне збільшення відповідальності позивача, оскільки змінами передбачено можливість зміни процентної ставки в бік збільшення, змінено порядок нарахування процентів, збільшено кількість обов'язків позичальника за договором.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив визнати припиненим договір поруки від 03 липня 2008 року.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано договір поруки від 03 липня 2008 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5, припиненим. Стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони кредитного договору змінили умови договору зі збільшенням об'єму відповідальності без згоди поручителя за відсутності в договорі вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що внесення змін додатковою угодою до кредитного договору щодо збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя призвело до збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВТБ Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором та будь-якими додатковими угодами до нього, зокрема, що збільшують основне зобов'язання. Договором поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що договір поруки не містить інформації про те, що зміна та доповнення умов основного договору можуть здійснюватися без повідомлення (згоди) поручителя. Сторони кредитного договору змінили умови цього договору зі збільшенням об'єму відповідальності без згоди поручителя, отже наявні підстави для застосування частини першої статті 559 ЦК України та припинення поруки.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 03 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 46 700 дол. США зі сплатою 12 % річних на строк до 03 липня 2023 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5, між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 03 липня 2008 року укладено договір поруки.

Відповідно до пункту 1 договору поруки ОСОБА_4 поручається перед банком за виконання ОСОБА_5 зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором від 03 липня 2008 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в тому числі, що збільшують основне зобов'язання).

17 вересня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 був укладений договір про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якого проценти за користування кредитом нараховуються банком за процентною ставкою у розмірі 12 % річних, з урахуванням можливості автоматичного її збільшення або зменшення згідно з відповідними підпунктами пункту 3.3 цього договору; у випадку невиконання або незабезпечення виконання позичальником зобов'язань, визначених пунктами 5.3.2 та 5.3.3 цього договору, розмір процентів згідно з пунктом 3.3.1 автоматично підвищується на 5 % річних тощо.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки, на підставі частини першої статті 559 ЦК України, зі зміною основного зобов'язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою.

Так, зміна умов зобов'язання, забезпеченого порукою, без згоди поручителя може припинити поруку лише у випадку, коли зазначене призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим порукою зобов'язанням.

Виходячи з результату аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки або зміни ануїтетного платежу (зміни схеми погашення кредиту) в бік збільшення тощо.

Таким чином, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Враховуючи умови додаткової угоди до кредитного договору, якою збільшено обсяг відповідальності позичальника без згоди поручителя, суди дійшли правильного висновку, що порука позивача за цим правочином припинилася в силу норми частини першої статті 559 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що договором поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, оскільки згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. Разом з тим, суди встановили, що у матеріалах справи відсутні докази надання позивачем згоди, у визначений законом та умовами укладеного між сторонами договору спосіб, на збільшення обсягу його відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк