Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3845/17
Провадження №: 2/332/386/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2018 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря судового засідання Ковтуна В.І., представника позивача ОСОБА_1, представника 3-ої особи ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу №332/3845/17 (провадження №2/332/386/18) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-я особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4,третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітніх дочок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з тих підстав, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами на підставі рішення суду від 14.10.2011 року дочки проживають разом із матір'ю, відповідач не піклується про дітей, не виконує жодних батьківських обов'язків. Остання зустріч дітей із батьком відбулась 08.12.2014 року. Згодом, 18.09.2015 року позивач з дітьми виїхала на постійне місце проживання до Росії. З того часу відповідач не шукав можливостей та способів, щоб спілкуватися та підтримувати стосунки з дітьми. Натомість, позивач, перебуваючи з дітьми в іншій країні, придбала однокімнатну квартиру, яку також оформила на дітей, що підтверджується довідкою №040/1597 від 15.06.2017 року, діти навчаються в гімназії м. Ульянівська, відвідують гуртки та секції. Згідно характеристик дівчаток, ними піклується мати, яка приділяє увагу навчанню, вихованню, відвідує школу та цікавиться успіхами. Позивач офіційно працевлаштована та має всі належні умови для виховання та розвитку дітей. У зв'язку з вищевикладеним, відповідно до ст..164 СК України, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дітей, просить позбавити відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач ОСОБА_3 в судове засіданні не з'явилася. Про дату, час і місце судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, через свого представника. Згідно відтвореного у судовому засіданні 02.04.2018 року відеозапису пояснень ОСОБА_3, наданого її представником ОСОБА_1,позивач зазначила, що батько дітей пішов з сім?ї, коли молодшій дитині ОСОБА_6 було 10 днів. В 2014 році позивач прийняла рішення виїхати до Росії, але відповідач в обмін на дозвіл на виїзд дітей за кордон вимагав відмовитись від аліментів, забрати виконавчий лист з виконавчої служби. У травні 2015 року відбулась зустріч дітей із батьком, але на теперішній час він для них є чужою особою. Після першого суду відповідач не виявив бажання спілкуватися з дітьми, тільки неодноразово намагався зменшити розмір стягуваних з нього аліментів. На теперішній час юридичне батьківство відповідача створює перешкоди для вільного перетинання дітьми кордону, чим порушуються їх права.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_1, який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог надав суду пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві і додатково зазначив, що єдиною участю батька в житті дітей є сплата аліментів за рішенням суду, розмір яких він тричі намагався зменшити. У 2015 році позивач, з метою покращення життя дітей, виїхала до Російської Федерації. Відповідач не хотів надавати дозвіл на виїзд дітей та шантажував позивача. Відповідача доля його дітей взагалі не цікавить, оскільки він не виявляє бажання з ними бачитися, не спілкується з ними. Його батьківство стосовно дітей існує тільки на папері, що заважає позивачу у повній мірі здійснювати свої батьківські права, оскільки вона не може привезти дітей до України, так як відповідач шантажує її, що не дасть дозволу на виїзд дітей, а без його дозволу неможливо перетинання кордону.Відповідач взагалі не проявляє будь-якого інтересу до дітей та батьківської турботи, хоча позивач ніколи не чинила перешкод батьку для спілкування з дітьми.Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав вважає необґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти позбавлення його батьківських прав та суду пояснив, що до 2011 року він з позивачем перебував у шлюбі, під час якого в них народилися дві дочки. З сім?ї він пішов не тому, що зустрів іншу жінку, а тому, що під час їх спільного життя вони з позивачем сварилися щодня і це відбувалося в присутності їх старшої дочки. Але у вихідні дні він приходив до дітей, приносив їм гостинці, був на днях народження. У 2015 році позивач вже зверталася до суду із аналогічним позовом про позбавлення його батьківських прав з тієї причини, що він не бажав давати дозвіл на виїзд дітей за кордон, оскільки розумів, що у такому випадку він буде позбавлений можливості навіть спілкуватися з дітьми. Але в подальшому він надав такий дозвіл, так як свій від?їзд позивач мотивувала потребою у лікуванні дочки ОСОБА_5. Це стало підставою для того, що він надав свій дозвіл на виїзд дітей до Росії, але він не дав свого дозволу на зняття дітей з реєстрації у м. Запоріжжя. Він бажає спілкуватися зі своїми дітьми, у зв?язку з чим зв?язався через соціальну мережу з позивачем, оскільки мав намір запропонувати їй мирову угоду, але позивач відмовилась. Крім того, він просив позивача надати йому контакти дітей, але вона на його прохання не відповіла. Він має бажання підтримувати зв'язок з дітьми та спілкуватися з ними, але не має такої можливості, оскільки діти з 2015 року по теперішній час проживають у іншій державі і жодного разу звідти вони не приїжджали. Згода на виїзд дітей за кордон ним була надана на 1 рік під час розгляду судом першого позову про позбавлення його батьківських прав, так як його умовила про це позивач, мотивуючи необхідністю лікування старшої дочки. Він любить своїх дітей, має бажання спілкуватися з ними та систематично сплачує аліменти на утримання дітей у розмірі по 1/6 частини свого заробітку на кожну дитину. Враховуючи, що він постійно працює на підприємстві, це унеможливлює його поїздки до Росії за місцем проживання дітей, конкретне місце проживання яких йому було невідоме.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні надала суду пояснення, аналогічні викладеним у письмовому висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, який долучений до матеріалів справи. Відповідно до наданого органом опіки та піклування висновку, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітніх дітей, враховуючи бажання батька приймати участь у вихованні дітей, піклуватися про них та у зв?язку із недостатністю підстав для позбавлення його батьківських прав(а.с.140,142). Додатково зазначила, що під час засідання комісії було встановлено, що діти мешкають у РФ, а батько - у м. Запоріжжя. Відповідач працює та регулярно сплачує аліменти на утримання дітей. Батько дітей надавав згоду на виїзд дітей за кордон на один рік, але діти до України не повернулися. Отже, підстав для позбавлення відповідача батьківських прав органом опіки та піклування не встановлено.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.09.2004 року, якій було розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2011 року, яке набрало законної сили 25.10.2011 року(а.с.25,26).

З свідоцтв про народження серії НОМЕР_3, виданого 25.09.2008 року Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції,та серії НОМЕР_4, виданого 14.12.2010 року Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, вбачається, що ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком в свідоцтвах вказаний відповідач ОСОБА_4, матір'ю - позивач ОСОБА_3(а.с.27,28).

Згідно інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Запорізькій області, відповідач ОСОБА_4 з 2012 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_3(а.с.92).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року у справі №2-479/11р. з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 13.01.2011 року і до досягнення дітьми повноліття(а.с.29-30).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі №337/5049/16-ц від 08.02.2017 року, яке набрало законної сили 21.02.2017 року, зменшено розмір аліментів, які утримуються з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року у справі №2-479/2011р. на утримання двох неповнолітніх дітей - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, до 1/6 частини заробітної плати (доходу), але не менш 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, до досягнення дітьми повноліття(а.с.56-57).

Відповідно до ч.7,8 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. Статтею 9 Конвенції передбачено, що забезпечується те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір?ю. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 вище вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11,18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Положеннями ч.2 ст. 171 Сімейного кодексу України визначено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, у тому числі спору про позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що малолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з вересня 2015 року і до теперішнього часу проживають разом з їх матір»ю в іншій країні, в саме в Російській Федерації, суд при розгляді справи позбавлений можливості з»ясувати їх думку щодо вирішення спору про позбавлення їх батька ОСОБА_4 батьківських прав.

Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з приводу аналогічних спорів, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09).

Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/1509/15-ц від 25.05.2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа- орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.34-40). Свою відмову у задоволенні позову суд обґрунтував тим, що відповідач ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову, наполягав на відмові у його задоволенні з тих підстав, що він не має наміру самоусуватися від виконання батьківських обов'язків відносно малолітніх дочок, але не має можливості проводити з дітьми час через непрості стосунки з колишньою дружиною ОСОБА_3 Крім того, органом опіки та піклування РА ЗМР по Заводському району було надано висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав. При цьому суд в своєму рішенні посилався на практику розгляду ЄСПЛ аналогічних справ.

Відповідно до довідки ТОВ «Регіональний інформаційний центр -Ульянівськ» Відділ реєстраційного обліку громадян №040/1597 від 15.06.2017 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, є власниками квартири АДРЕСА_1 та зареєстровані за вказаною адресою з 09.06.2017 року(а.с.73).

З довідки вих.№10866 від 12.10.2017 року, виданої ПАТ «Мобільні ТелеСистеми», вбачається, що ОСОБА_3 працює у вказаному товаристві з 14.07.2017 року(наказ №000340-П-0415 від 14.07.2017 року) на посаді спеціаліста Філії ПАТ «Мобільні ТелеСистеми» (місцезнаходження: 432017, Росія, м. Ульянівськ, 2-й пер. Мира, 35) (а.с.74).

Зі свідоцтва про право власності на житлове приміщення (кімнату) АДРЕСА_4, вбачається, що вказана кімната приватизована та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5(а.с.75).

Зі змісту заяв від 11.06.2014 року, 29.03.2014 року, завірених в нотаріальному порядку, вбачається, що ОСОБА_4 не заперечував проти виїзду малолітніх дочок ОСОБА_6 та ОСОБА_6 разом з їх матір'ю ОСОБА_3 на постійне місце проживаннядо Російської Федерації та не заперечував проти прийняття його дочками громадянства Російської Федерації(а.с.77,78). Відповідно до заяви відповідача ОСОБА_4, посвідченої у нотаріальному поряду 06.05.2015 року, останній надав згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації та повернення назад в Україну його малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на період з 01.08.2015 року по 01.08.2016 року. Поїздка малолітніх за кордон буде відбуватися у супроводі матері дітей ОСОБА_3, яка гарантує, що забезпечить повернення дітей в Україну по закінченню строку поїздки (а.с.79-80).

З характеристик, виданих директором гімназії №44 м. Ульянівська ім.В.Н.Деева, вбачається, що діти ОСОБА_5, 2008 року народження, та ОСОБА_6, 2010 року народження, навчаються у вказаній гімназії з 01.09.2017 року, відвідують гуртки та секції(а.с.61,62).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 суду пояснила, що позивач є її дочкою, з якою у неї гарні стосунки. Відповідач є колишнім чоловіком її дочки, з яким вона на теперішній час ніяких стосунків не підтримує.У 2010 році відповідач уночі пішов з дому, залишив дружину з двома дітьми, молодшій з яких було лише 10 днів. З того часу відповідач участі в житті дітей не приймав, не приходив до них, не цікавився їхнім життям, тільки подавав позови до суду про зменшення розміру аліментів. Вона, як мати, могла на цілий місяць приїжджати до дочки, щоб допомогти, але за цей час відповідач жодного разу не приходив до сім?ї. Дочка у 2015 році поїхала до Росії, бо вважала, що там їй буде краще жити з дітьми. З того часу батько дітей жодного разу в неї не поцікавився життям дітей.На теперішній час дочка має бажання приїхати до України, але побоюється, що батько дітей більше не надасть дозвіл на їх виїзд за кордон, так як вона йому не довіряє.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що раніше працювала разом із позивачем ОСОБА_3 та мала з нею дружні стосунки. Коли позивач вийшла на роботу після закінчення відпустки по догляду за другою дитиною, вона часто приводила дітей із собою на роботу, пояснюючи це тим, що їй ні з ким залишити їх вдома. Коли співробітники питали у неї чому їй не допомагає колишній чоловік, вона відповідала, що батьку дітей ніколи доглядати за ними. Їй відомо, що інколи відповідач приходив до дітей з подарунками, але це було не завжди. На теперішній час позивач проживає разом з дітьми в Росії та з її слів їй відомо, що позивач зверталася до відповідача з питання надання дозволу на перетинання кордону дітьми, оскільки вона має бажання приїхати до України, але побоюється, що батько дітей не надасть дозволу на їх подальший виїзд за кордон.

Свідок ОСОБА_10, яка є рідною сестрою позивача, в судовому засіданні пояснила, що її чоловік та відповідач раніше були друзями, вони дружили сім?ями. Коли ОСОБА_4 пішов з сім?ї, він жодного разу не звернувся до неї та її чоловіка з проханням надати контакти колишньої дружини та дітей. В той час, коли вона приїжджала до сестри допомогти доглядати дітей, також жодного разу не бачила там відповідача, він до дітей не приходив. Відповідач дуже любив свою старшу дочку, але молодшій не приділяв уваги, оскільки пішов із сім»ї, коли їй було лише 10 днів від народження. З вересня 2015 року її сестра ОСОБА_3 з дітьми проживає в Російській Федерації. Також їй відомо, що сестра має намір приїхати в Україну, але вона побоюється, що батько дітей не надасть дозволу на їх повторний виїзд за кордон.

Свідок ОСОБА_11, яка проживала раніше в одному гуртожитку із позивачем ОСОБА_3, в судовому засіданні пояснила, що знайома з нею з 2012 року, часто була у гостях. Відповідача там не бачила, дітям він не допомагав. ОСОБА_3 часто зверталася до неї за допомогою щодо догляду за дітьми, оскільки постійно шукала підробіток.. Зі слів позивачки їй відомо, що вона інформувала батька дітей про свій намір виїхати за кордон, але відповідач був згоден надати дозвіл на виїзд лише за умови, якщо вона відмовиться від аліментів. В якійсь з днів, коли був перший суд з питання позбавлення батьківських прав, вона бачила як відповідач приходив до гуртожитку. Зі слів позивача ОСОБА_3 знає, що відповідач надав дозвіл на виїзд дітей за кордон в процесі суду, але дозвіл на зняття дітей з реєстрації у гуртожитку він не надав.

Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 п.2 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

З довідок про доходи відповідача ОСОБА_4 вбачається, що він працює в ПАТ «Запоріжсталь» та з його заробітної плати здійснюється відрахування аліментів на користь ОСОБА_3(а.с.127,128).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно наданого суду висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, є недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв»язку з недостатністю підстав для позбавлення його батьківських прав(а.с.140).

В судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними та допустимими доказами той факт, що позивач ОСОБА_3 у вересні 2015 року, тобто менш ніж через 4 місяці після ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні її аналогічного позову про позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав, виїхала разом з малолітніми дітьми за межі України до Російської Федерації де і проживає до теперішнього часу, та жодного разу за вказаний період в Україну не приїжджала. Отже, суд вважає, що позивач ОСОБА_3 такими своїми діями фактично сприяла тому, щоб діти були позбавленні можливості спілкуватися зі своїм батьком, та фактично створила перешкоди відповідачеві щодо можливості виконання ним у повному обсязі своїх батьківських обов'язків. При цьому суд враховує, що у 2015 році при розгляді аналогічного позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 суд не встановив підстав для позбавлення відповідача батьківських прав незважаючи на погодження про доречність у деякій мірі доводів, якими позивач обґрунтувала свій позов щодо недостатньої турботи, уваги та спілкування з боку батька до дітей. Таким чином, суд надав відповідачу ОСОБА_4 можливість змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків. Але, він фактично був позбавлений цього діями позивача ОСОБА_3, так як вона разом із дітьми виїхала з України до Російської Федерації, де і перебуває до теперішнього часу. Отже, внаслідок проживання з дітьми у різних країнах, відповідач немає об'єктивної можливості у повному обсязі виконувати свої батьківські обов'язки, тобто з незалежних від нього причин. Разом з тим, відповідач систематично виконує свій обов'язок по матеріальному забезпеченню своїх дітей, оскільки своєчасно та в повному обсязі сплачує із заробітної плати на користь позивача аліменти на їх утримання. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у судовому засіданні не було належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами підтверджено фактів, що свідчать про свідоме ухилення та нехтування відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, які були ним припущені саме після ухвалення рішення суду по розгляду аналогічного спору між сторонами, оскільки у даному випадку суд розглядає лише підстави для позбавлення батьківських прав, які виникли після набрання законної сили рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2015 року у цивільній справі № 332/1509/15-ц по спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. З урахуванням наведеного, суд не може взяти до уваги покази всіх свідків, які були допитані судом, стосовно відношення до виконання своїх батьківських обов'язків відповідачем, так як їх покази стосуються періоду до виїзду позивача за кордон. Крім того, суд вважає, що подача даного позову про позбавлення відповідача батьківських прав зумовлена бажанням позивача в подальшому без дозволу батька дітей вирішувати питання щодо перетину ними кордону, так як вона побоюється, що відповідач буде ухилятися від надання своєї згоди, що було підтверджено в судовому засідання показами свідків.При вирішенні спору по суті, суд також враховує та приймає до уваги висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та приходить до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ч.7,8 ст.7, 150, 151,153, 164 ч.1 п. 2, ст. 165 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_3(зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2), 3-я особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району(місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Л.Чайкіної, 56) про позбавлення батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкам апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено12.04.2018 року.

Суддя Андрюшина Л.А.