Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 645/10160/15-ц

провадження № 61-13652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Івах А. П., Шевченко Н. Ф., від 11 жовтня

2016 року,

В С Т А Н О В И В :

24 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу

Кошель Т. В., Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору дарування недійсним.

Позов обґрунтований тим, що позивачу на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, в якій вона постійно проживала разом із донькою ОСОБА_4, онукою ОСОБА_5 та співмешканцем доньки. У 2015 році відповідач повідомила позивача про необхідність оформити субсидію на квартиру, на що позивач погодилася та підписала документи. Текст документів позивач не прочитала, оскільки має поганий зір. У жовтні 2015 року після чергової сварки позивача вигнали з квартири, внаслідок чого, на даний час вона вимушена проживати в іншої доньки. Позивач вказує, що про існування договору дарування дізналась випадково, копії договору дарування не мала. Відповідач обманним шляхом змусила позивача підписати договір дарування, повідомивши про необхідність оформити субсидію. Позивач через свій похилий вік та безпорадний стан не розуміла, які насправді документи підписувала. Укладення договору дарування є вкрай невигідним для неї, а сам договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Крім того, позивач вказала, що договір містить недостовірні відомості, що свідчить про підробку документів при укладанні договору дарування.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т. В. 31 серпня 2015 року за № 4035.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі судді Сілантьєвої Е. І. від 29 червня 2016 року у задоволенні позову

ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено дефекту волевиявлення при укладанні спірного договору дарування належної їй квартири, та не надано належні та допустимі докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовувалися позовні вимоги. Обману з боку відповідача не встановлено. Наявність тяжких обставин або укладення договору дарування на вкрай невигідних умовах не доведено. Посилання позивача на помилку при укладенні договору дарування визнано судом безпідставним.

Рішенням апеляційної суду Харківської області від 11 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу

Кошель Т. В. від 31 серпня 2015 року за реєстровим номером 4035.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач при укладанні спірного договору помилилася щодо його правової природи, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладання між нею та відповідачем. Апеляційний суд послався на похилий вік позивача, відсутність волевиявлення на відчуження квартири, фактичне проживання позивача у квартирі після укладення договору дарування, яка є її єдиним житлом, а також відсутність фактичної передачі квартири обдарованому.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01 листопада 2016 року,

ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції та не встановив, у чому саме полягала помилка позивача у момент укладення спірного правочину. Посилання апеляційного суду на стан здоров'я позивача, яка начебто потребує стороннього догляду та матеріального допомоги, не відповідають матеріалам справи.

Відзиву (заперечення) до касаційної скарги не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Т. В., Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору дарування недійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2014 року.

31 серпня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т. В. був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого власником зазначеної квартири стала онука ОСОБА_3 - ОСОБА_5, 2008 року народження.

Оспорюючи договір дарування від 31 серпня 2014 року, ОСОБА_3 зазначала, що вона помилилася щодо істотних умов укладеного договору, оскільки вважала, що підписує документи, необхідні для оформлення субсидії.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 6 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

При вирішенні справи про визнання договору дарування недійсним судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого нерухомого майна у власність на противагу її тверджень про те, що спірне житло є її єдиним місцем проживання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Апеляційний суд, встановивши, що позивач є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_2), після укладення договору дарування продовжила проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, маючи в ній зареєстроване місце проживання, а також те, що позивач продовжувала сплачувати комунальні послуги за користування спірною квартою і не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірною квартирою, а фактична передача квартири не відбулась, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором та правильно задовольнив позов на підставі статті 229 ЦК України. При цьому суд правильно врахував, що у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність своїй онуці.

З урахуванням наведеного оскаржене судове рішення є такими, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги законність висновків апеляційного суду не спростовують і спрямовані на переоцінку обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційної суду Харківської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк