Номер провадження: 22-ц/785/1119/18
Номер справи місцевого суду: 522/3237/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

за участю: представника позивача ОМР - Петренка С.В., прокурора прокуратури Одеської області - Харітонової О.Є., представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2017 року за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави у особі Одеської міської ради до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 про витребування земельної ділянки та скасування державного акту,-

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2015 року прокуратура Приморського району м.Одеси в інтересах Одеської міської ради звернулась до суду із позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 про витребування земельної ділянки та скасування державного акту.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 07 вересня 2007 року задоволено позов ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_51.. ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_52.. ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_53, ОСОБА_39, ОСОБА_9, ОСОБА_40. ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, за зазначеними особами визнано право власності на земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 в м. Одесі, яке ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2009 року за апеляційною скаргою прокуратури м.Києва скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду.

На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_9 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га., розташовану по АДРЕСА_2..

Оскільки право власності ОСОБА_9 на спірну земельну ділянку набуто неправомірно, фактично й відсутня підстава для видачі державного акту на землю.

На підставі договору купівлі - продажу від 05 жовтня 2007 року, частина спірної земельної ділянки відчужена ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10.

На підставі чого ОСОБА_10 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,5 га., розташовану у АДРЕСА_3

Крім того, ОСОБА_9 отримано новий державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,05 га., розташовану у м.Одесі по АДРЕСА_1НОМЕР_1Відповідно до договору купівлі-продажу №548 від 11 лютого 2010 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_50 зазначену земельну ділянку.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка НОМЕР_2 на даний час належить ОСОБА_6, на підставі договору дарування.

У зв'язку із тим, що зазначена земельна ділянка була набута неправомірно, прокуратура Приморського району м.Одеси звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 16 серпня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_6 не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення. Крім того, інтереси відповідача ОСОБА_6 представляє її адвокат. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення на неї, а також заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст. 13 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють від імені Українського народу права власника в межах, визначених Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

За правилами ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно вимог ст. 16 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до вимог ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане у звязку із виконанням договору та відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_6 на користь Одеської міської ради, оскільки рішення суду, на підставі якого ОСОБА_9 набула у власність спірну земельну ділянку, скасовано, передбачених законом підстав для видачі їй державного акту не вбачається. Отже наведений правоустановчий документ є недійсним, та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, зводяться лише до того, що судову повістку про розгляд справи на 16.08.2017р. відповідачу було надіслано лише у вересні. Однак, судова колегія зазначає, що відповідно до супровідного листа, що міститься в матеріалах справи вбачається, що судові повістки були надіслані сторонам по справі 14.08.2017 року (а.с. 142), а із наданих скаржником копій конвертів не зрозуміло яка саме кореспонденція направлялась на адресу ОСОБА_6.

Крім того, слід звернути увагу на те, що цивільна справа перебувала у провадженні Приморського районного суду м.Одеси з 30 березня 2015 року.

За час розгляду справи судом першої інстанції неодноразово направлялись судові повістки на адресу відповідача ОСОБА_6, яка підтверджена відділом адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 40), однак усі вони повертались до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 53, 68, 76).

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у редакції 2004 року, що була чинною на час постановлення оскаржуваного судового рішення, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

У судове засідання призначене на 17.04.2015 року ОСОБА_6 була повідомленою належним чином, а тому про свій процесуальний статус, як відповідача, вона була обізнана.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За змістом ст.ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

За весь час перебування цивільної справи у Приморському районному суді м.Одеси відповідач ОСОБА_6 тричі була повідомлена про час та місце розгляду справи, однак до судового засідання не з'являлась, причини неявок суду не повідомляла, жодного разу не зверталась до суду для отримання відомостей щодо стану розгляду справи.

Таким чином судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо першої неявки відповідача у судове засідання 16.08.2017 року, що є підставою для його відкладення не відповідають дійсності.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами та вирішив дану справу згідно із законом, а тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 13 липня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік