Справа № 159/2068/18
Провадження № 2/159/726/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Наваляного Т.Д.,

з участю секретаря Спасюк К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що ОСОБА_2 у грудні 2013 року, не маючи владних повноважень та не перебуваючи на службі у жодних правоохоронних органах України, діючи умисно, з корисливий мотивів, керуючись метою заволодіння чужим майном, демонструючи службове посвідчення серії НОМЕР_1 від 27.03.2013 неіснуючого правоохоронного органу - Служби економічної безпеки на своє ім'я, посилаючись на авторитетне становище у зв'язку із займаною посадою та зловживаючи довірливим ставленням, запропонував позивачу допомогу у придбанні автомобіля за кордоном. 20.12.2013 під приводом придбання у майбутньому автомобіля за кордоном позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 10000 доларів США, що, відповідно до курсу національної валюти України за станом на грудень 2013 року, складало 80000 гривень. Відповідач автомобіля не придбав, грошові кошти не повернув, чим самим незаконно, шляхом обману та зловживання довірою заволодів грошовими коштами позивача в сумі 10000 доларів США. Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30.03.2016 ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч.1 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з іспитовим строком на 1 рік. Вирок суду набрав законної сили. На даний час відповідач грошові кошти в сумі 10000 доларів США не повернув, а тому з посиланням на норми ст. ст. 22, 1177 ЦК України просив стягнути з відповідача в його користь шкоду, заподіяну злочином в сумі 10000 доларів США, що еквівалентно 262300 гривень, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти станом на 27.04.2018.

Позивач в судовому засіданні заявлений позов підтримав повністю, з підстав, викладених у заяві, просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що 20.12.2013 він взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 80000 гривень та зобов'язався повернути зазначену суму наступного дня, а саме до 13 год. 00 хв. 21.12.2013, про що власноручно написав боргову розписку. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.02.2014, яке набуло законної сили, з нього в користь ОСОБА_1 стягнуто 80000 гривень боргу за договором позики, три проценти річних в сумі 157,81 грн., 341, 92 грн. процентів за договором позики та судові витрати в сумі 2320 гривень. Зазначає також, що був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 190 КК України. При цьому відповідач вказує, що курсова різниця не може бути підставою для стягнення з нього коштів, які уже стягнуті за рішенням суду та частково повернуті позивачу. Просив в задоволенні позову відмовити з мотивів його безпідставності.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

У відповідності до ч. 4 ст. 84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Ковельського міськрайонного суду від 25.02.2014 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 80000 гривень боргу за договором позики, три проценти річних в сумі 157,81 грн., 341,92 грн. процентів за договором позики та судові витрати по справі в сумі 2320 гривень. Рішення суду набуло законної сили 25.03.2014.

Зокрема вказаним рішенням суду встановлено, що 20.12.2013 ОСОБА_2 взяв в борг під розписку у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 80000 грн. та зобов'язався повернути зазначену суму наступного дня, а саме до 13 год. 00 хв. 21 грудня 2013 року. У зазначений термін ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконав, грошові кошти не повернув.

Крім того, вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30.03.2016 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч.1 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з іспитовим строком на 1 рік. Вирок суду набрав законної сили.

Зокрема, вироком суду у кримінальному провадженні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_2 у грудні 2013 року, не маючи владних повноважень та не перебуваючи на службі у жодних правоохоронних органах України, познайомився з потерпілим ОСОБА_1 і у ході бесіди з останнім, діючи умисно, з корисливий мотивів, керуючись метою заволодіння чужим майном, демонструючи службове посвідчення серії НОМЕР_1 від 27.03.2013 неіснуючого правоохоронного органу - Служби економічної безпеки на своє ім'я, посилаючись на авторитетне становище у зв'язку із займаною посадою та зловживаючи довірливим ставленням потерпілого ОСОБА_1, що виникло в результаті вищевказаних обставин, запропонував останньому допомогу у придбанні автомобіля за кордоном. 20.12.2013 під приводом придбання у майбутньому автомобіля за кордоном, отримав від потерпілого ОСОБА_1 кошти в сумі 10000 доларів США, що, відповідно до курсу національної валюти України за станом на грудень 2013 року складало 80000 грн., однак, обвинувачений ОСОБА_2 автомобіля не придбав, грошові кошти не повернув, тим самим незаконно, шляхом зловживання довірою потерпілого ОСОБА_1, заволодів грошовими коштами в сумі 80000 грн., належними потерпілому ОСОБА_1, чим завдав останньому значної майнової шкоди на вказану вище суму.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, відповідно до ч. 1ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Тобто, судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що 20.12.2013 ОСОБА_2 взяв в борг під розписку у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 80000 грн. та зобов'язався повернути зазначену суму наступного дня, а саме до 13 год. 00 хв. 21 грудня 2013 року.

Сума боргу з урахуванням 3% річних, процентів за договором позики була стягнута за рішенням суду. На даний час рішення суду виконується у примусовому порядку.

Позивач фактично просить стягнути з відповідача на користь позивача курсову різницю, оскільки станом на грудень 2013 року 10000 доларів США складало 80000 гривень, а станом на 27.04.2018 10000 доларів США складає 262300 гривень.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу вимог ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто, «курсова різниця» не є упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Верховний Суд по даній справі у подібних правовідносинах дійшов висновку, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Також у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 564/2199/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В даному випадку позивач, як кредитор за договорами позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права у 2014 році звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, визначив суму боргу у валюті гривні України, вказавши, що саме 80000 гривень боргу за договором позики, три проценти річних в сумі 157,81 грн., 341,92 грн. процентів за договором позики є повним розміром заборгованості.

Позовних вимог про стягнення з боржника сум в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявлено.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 25.02.2014 з відповідача в користь позивача стягнуто вказану суму боргу. Рішення набуло законної сили та на даний час виконується.

Ухвалюючи вказане рішення, суд керувався тим, що згідно боргової розписки, ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 саме 80000 гривень, у зв'язку з чим було визначено розмір основної суми боргу та суми заборгованості по процентам. Зміна курсів іноземних валют до гривні не могла бути передбачена судом і сторонами та відповідні обставини знаходяться поза межами відповідальності боржника.

Таким чином, позивачем не доведено, що нараховані ним суми, виходячи із курсової різниці між валютою, у якій надавалася позика та валютою погашення боргу (внаслідок знецінення національної валюти), за період невиконання судового рішення про стягнення боргу та прийняття погашення боргу на виконання цього рішення саме у національній валюті, є збитками, завданими позичальнику у зв'язку з несвоєчасним виконанням боржником свого грошового зобов'язання, вираженого в іноземній валюті (враховуючи те, що спір з приводу основного зобов'язання вже був вирішений судом по суті).

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №14-79цс18 від 30 травня 2018 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку правових підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 7-10, 12-13, 141, 263-265, 268, 280-282, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст. 22, 526, 623 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасники справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 07.12.2018

Головуючий:Т. Д. Наваляний