Справа № 357/4649/18
У Х В А Л А

13 липня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Цуранова А. Ю. ,

при секретарі Солом'яна Л. М.,

за участю державного виконавця Ткач А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква подання старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Київській області про примусове проникнення до житла боржника,

В С Т А Н О В И В :

Старший державний виконавець Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Київській області ОСОБА_1 звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла.

Подання мотивоване тим, що на виконанні у Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Київській області знаходиться виконавчий лист №1-594 від 16.07.2010 року виданий Білоцерківським міськрайонним судом про конфіскацію всього майна ОСОБА_2, що належить йому на праві індивідуальної власності в дохід держави.

Вказує на те, що під час перевірок майнового стану ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1, доступ до приміщення квартири був відсутній, що унеможливлює подальше виконання рішення суду, тому просить суд прийняти рішення про примусовий вхід до житла ОСОБА_2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні старший державний виконавець Ткач А.П. подання підтримав та просив суд його задовольнити, зазначивши, що дане виконавче провадження він веде один рік, однак жодного разу боржника не бачив, оскільки не вдається встановити його фактичне перебування.

Дослідивши матеріали подання, а також матеріали виконавчого провадження, судом встановлено наступне.

Згідно виконавчого листа №1-594 виданого 16.07.2010 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області конфісковано все майна ОСОБА_2, що належить йому на праві індивідуальної власності в дохід держави.

08.09.2010 року державним виконавцем Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Київській області відкрито виконавче провадження №21220711 на виконання вищевказаного виконавчого листа.

27.12.2010 року державним виконавцем Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Київській області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на майно ОСОБА_2, а саме: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Згідно свідоцтва про право власності на житло №18915 від 02.06.1997 року та витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборони відчуження обєктів нерухомого майна №29963560 від 12.01.2011 року ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3.

Згідно актів державного виконавця від 28.02.2017 року, 04.01.2018 року, 01.02.2018 року, 01.03.2018 року під час виходу державного виконавця за адресою АДРЕСА_1, двері квартир ніхто не відчинив, тому провести будь-які виконавчі дії виявилось не можливим.

Згідно з вимогами ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла та не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку, інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Положеннями ст. 311ЦК України передбачено право на недоторканність житла.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Відповідно до вимог ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Згідно з вимогами п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюєтьсяна випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Відповідно до вимог ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

З аналізу вищенаведених вимог закону вбачається, що державному виконавцю слід довести, що житло належить боржнику або він має право користування ним, що боржник достовірно знає про наявність виконавчого провадження та повідомлявся про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту майна, але чинив цьому перешкоди, не надавав доступу до житла у відведений для нього час вчинення виконавчих дій.

Встановлено, що в матеріалах справи наданих старшим державним виконавцем до суду, відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце вчинення виконавчих дій, необхідність зявитись за місцем реєстрації щодо встановлення майнового стану, а також про обізнаність боржника щодо здійснення відносно нього вказаного виконавчого провадження.

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту перебування боржника у спірній квартири та свідомого ухилення від допуску виконавця до житла.

Доводи старшого державного виконання щодо перешкоджання боржнику у виконанні рішення суду та ненадання доступу до житла не підтверджені належними та достовірними доказами та базуються на припущеннях.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту умисного створення перешкод з боку ОСОБА_2 для проведення виконавчих дій старшим державним виконавцем суду не надано.

Суд приймає до уваги те, що примусове проникнення до житла людини є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, оскільки пов'язане з обмеженням конституційного права людини на недоторканість житла чи іншого володіння. Крім того, боржнику належить тільки 1/2 частина квартири АДРЕСА_4, а тому при примусовому проникненні до житла можуть бути порушені права інших співвласників.

При вирішенні питання про надання дозволу на примусове проникнення до володіння боржника суд має переконатися, що боржник перешкоджає виконанню рішення суду, що унеможливлює його примусове виконання, чим порушує права стягувача.

Таким чином, подані до суду матеріали про примусове проникнення до житла, що належить боржнику, не свідчать про те, що ОСОБА_2 належним чином повідомлявся про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту нерухомого майна, останній чинив цьому перешкоди та не надавав доступу до житла у відведений для нього час вчинення виконавчих дій.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, приймаючи до уваги недостатність проведених виконавчих дій, відсутність даних про належне сповіщення боржника про проведення виконавчих дій, а також відомостей, що підтверджують факт свідомого ухилення боржника від виконання судового рішення, обізнаність про здійснення відносно нього виконавчого провадження, суд вважає, що у задоволенні подання старшого державного виконавця про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_5 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 259-261, 352-354,439 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Київській області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області, у порядку встановленому законом, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

СуддяОСОБА_3