Постанова

Іменем України

17 липня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/5214/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

в складі судді Мирошниченко О.В.

від 20 квітня 2016 року

у справі № 752/9965/15-ц Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

08 червня 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ТОВ КБ «ПриватБанк», Банк), посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує своїх обов'язків у договірних відносинах, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 1 196,56 доларів США за кредитним договором, звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про солідарне стягнення вказаної суми заборгованості з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 28.07.2015 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказувала на те, що пунктом 2.2.9. Кредитного договору № К3V0АК22144791 від 21.07.2006 (далі - Договір), укладеного між нею та Банком, визначено обов'язок позичальника відшкодувати витрати Банку, які виникли у зв'язку з наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, оплату послуг, які будуть надані з метою реалізації Банком своїх прав за кредитним договором, в тому числі оплату витрат на представництво Банку в суді й перед третіми особами, витрат на надання Банку правової допомоги.

Вважала, що їй безпідставно нарахована Банком комісія, оскільки вказаний пункт Договору суперечить положенням ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон).

Зазначає, що п. 2.2.9. Договору також не відповідає вимогам ч. 4 ст. 11 Закону, так як надання Банком незамовлених на момент підписання кредитного договору послуг є порушенням Закону. Отже, п. 2.2.9 Договору згідно положень ч. 4 ст. 11 Закону є нікчемним, а тому Банк повинен повернути надмірно сплачені кошти.

Сума комісії, сплаченої позичальником, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором становить 3498,60 доларів США; сума винагороди за надання фінансового інструменту (незамовленої послуги), сплаченої позичальником становить 4841,96 доларів США.

Крім того, посилалась на те, що пункти 2.2.7. та 2.4.3. Договору (умови щодо страхування) не відповідають вимогам п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону.

Умови Договору, викладені в пунктах 2.2.7. та 2.4.3. містять елементи примусу, впливають на свободу вибору споживача, та у відповідності до ч. 4 ст. 19 Закону є агресивною підприємницькою практикою з боку відповідача.

Оскільки всі умови Договору щодо страхування є нікчемними, в тому числі умови щодо оплати банком суми страхових внесків, то нарахування відсотків на суму страхових внесків є неправомірним.

Розмір неправомірно нарахованих відсотків на смуи страхових платежів, який сплачений позичальником, становить 5317,62 доларів США.

За наведених обставин, ОСОБА_1 просила стягнути з Банку надмірно сплачені кошти в загальному розмірі 300 918,38 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, мотивуючи тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не враховано положення ст. 11, 17, 19, 21 Закону Українип «Про захист прав споживачів», ст. 3 ЦК України, внаслідок чого рішення не можна вважати законним та обгрунтвоаним.

Вказувала, що судом не розглянуто жодного з доводів позивача, викладених у зустрічній позовній заяві, не досліджено докази, на які посилався позивач.

Вважала, що суд першої інстанції фактично проігнорував її вимоги та відмовив у задоволенні позову, зосередивши свій розгляд на позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

За вказаних обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.04.2016, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Банк своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Банк, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 21 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № К3V0АК22144791, за умовами п. 1.1. якого Банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 21.07.2006 по 21.07.2013 включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 16 462,70 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 6 594,28 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,96% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від смуи виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з «21» по «25» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 328,96 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Згідно з п. 3.1. Договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1. даного Договору.

Пунктом 2.2.7. Договору передбачено, що позичальник надає Банку належнимм чином оформлені, згідно п. 1.3. договору застави, іпотеки, поруки й таке інше для забезпечення виконання зобов'язань за даним Договором, Договір страхування заставного майна (на вимогу Банку - у випадку укладання договору застави/іпотеки згідно п. 1.3. даного Договору), Договір страхування наземного транспорту і Договір особистого страхування позичальника (на вимогу Банку).

У випадку неподання позичальником Банку підтверджуючого документа про сплату чергових платежів по погодженим з Банком Договорам страхування, Банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п. 2.1.3. даного Договору.

Позичальник зобов'язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і позичальник зобов'язаний сплатити відсотки за її користування, відповідно до п. 3.2., п. 3.8. даного Договору.

Відповідно до пункту 2.4.3. Договору позичальник не має права вимагати видачі кредиту у випадку, зазначеному в п. 2.3.6., а також у випадку невиконання зобов'язань, зазначених у п. 2.2.7. цього Договору.

На підставах наданих Банком підтверджуючих документів відшкодувати витрати/збитки Банку, які виникли у зв'язку із наданням бюро кредитних іторій інформацію про позичальника, а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав Банку за даним Договором, а також договорам застави, іпотеки, поруки й таке інше, укладені з метою забезпечення зобов'язань позичальника за цим Договором. До послуг, вказаних у цьому пункті відносяться: доставка застави на місце зберігання; зберігання застави; послуги, пов'язані з реалізацією застави; представництво інтересів Банку в суді й перед третіми особами. Позичальник зобов'язується відшкодувати Банку в повному обсязі витрати за надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів Банку), пов'язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій, в тому числі апеляційної й касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й керування - у строк, зазначений в письмовій вимозі Банку (п. 2.2.9. Договору).

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,66% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

В пункті 3.6. Договору сторони погодили, що Банк надає позичальнику кредит на цілі, відмінні від сплати страхових платежів, у межах суми, призначених для цих цілей згідно п. 1.1.

У відповідності до п. 3.7. Договору позичальник сплачує Банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п. 1.1. даного Договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходви з того, що ОСОБА_1 не доведено факт неправомірності нарахування ПАТ КБ «ПриватБанк» комісії, винагороди Банку, відсотків на суми страхових платежів.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що позивачка була ознайомлена з умовами кредитного договору, висловила своє волевиявлення щодо виконання його умов шляхом підписання зазначеного договору, та сплачуючи грошові кошти за кредитним договором, фактично визнала свої кредитні зобов'язання перед Банком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами частини 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з Банку надмірно спалчених коштів за пунктами 2.2.7., 2.2.9., 2.4.3. Договору кредиту ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання цих положень договору недійсними.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять доказів, зокрема рішення суду, яким визнано вказані умови Договору кредиту недійсними,

Таким чином, пункти 2.2.7., 2.2.9., 2.4.3. Договору кредиту, на які в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує як на ніечемні, не суперечать діючим нормам ЦК України і повністю узгоджуються з положеннями ст. 526, 610, 611, 1054, ЦК України, якими визначено види забезпечення виконання зобов'язань.

При укладенні договору сторони узгодили між собою його умови, в тому числі - передбачили відповідальність за порушення або неналежне виконання умов договору, а також сплату комісії та сум страхових платежів.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні ОСОБА_1 здійснюючи погашення заборгованості за кредитом, фактично визнала кредитні зобов'язання перед відповідачем, в тому числі щодо сплати комісії та інших платежів за Договором.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з Банку надмірно сплачених нею коштів на погашення кредиту, ОСОБА_1 посилалася на те, що умови п. 2.2.9. Договору суперечать положенням ч. 4, ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а умови, вказані у пунктах 2.2.7., 2.4.3. Договору, не відповідають вимогам п 1, 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Дійсно, ч. 4 ст. 11 Закону (в редакції на час укладення Договору) було передбачено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення (ч. 11 ст. 11 Закону в редакції на час укладення Договору).

У пунктах 1, 2 частини 1 статті 21 Закону визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:

1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується

свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що у зв'язку з невідповідністю вищезазначених пунктів Договору вимогам Закону, Банком неправомірно нараховані кошти на загальну суму 300 918,38 грн.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України в редакції на час подання зустрічного позову та ухвалення рішення (тут і далі - в зазначеній редакції) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Оскільки ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про стягнення надмірно сплачених грошових коштів, як неправомірно нарахованих Банком, то за приписами ст. 179 ЦПК України з боку позивачки підлягає доведенню розмір таких надмірно сплачених коштів.

Згідно з ч. 2 ст. 179 ЦПК України для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ст. 10, 11, 57, 58, 60, 179 ЦПК України в редакції 2004 року узгоджуються з положеннями ст. 12, 13, 76, 77, 81, 229 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи в порушення наведених положень закону позивачем не надано суду належних доказів неправомірного нарахування Банком грошових коштів за кредитним договором на загальну суму 300 918,38 грн., та відповідно переплати вказаних коштів ОСОБА_1

Зокрема, звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 у відповідності до вимог процесуального закону на підтвердження своїх доводів не надала жодних належних доказів переплати вказаної вище суми коштів, а саме розрахунку переплачених коштів або висновку експерта.

У своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 лише зазначила, що надані Банком докази на підтвердження заявлених позовних вимог є належними та достатіними доказами і за зустрічним позовом.

Однак, долучені Банком до позовної заяви докази на підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме розрахунок заборгованості, претензія поручителю про неналежне виконання кредитного договору; доказ направлення претензії, копія кредитного договору від 21.07.2006, копія договору поруки, копія паспортів відповідачів не підтверджують факт переплати ОСОБА_1 коштів за кредитним договором.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правильно виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про неправомірність нарахування відповідачем коштів, які були сплачені, є недоведеними, у зв'язку з чим дійшов висновку відсутність правоих підстав для задоволення позову.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають установленим обставинам та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, цих висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про нікчемність положень кредитного договору є необґрунтованими.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи ОСОБА_1, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки матеріали справи на підтвердження вказаних доводів не містять належних доказів, яким, зокрема, є рішення суду про визнання певних умов договору несправедливими.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не зазначив у рішенні мотиви не взяття до уваги кожного доводу позивачки є безпідставними, оскільки суд зобов'язаний правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, пославшись на закон, котрим керувався при ухваленні рішення, у разі відмови у задоволенні позову, навести в рішенні конкретні обставини і факти, що доводять обґрунтованість позову.

Разом з тим, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведені в апеляційній скарзі доводи колегією суддів відхиляються, оскільки судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

Т.О. Невідома