Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 643/8583/16-ц

провадження № 61-1895св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач, третя особа - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, позивач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2016 року у складі судді Погасій О. Ф. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року у складі суддів: Бровченка І. О., Швецової Л. А., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, стягнення витрат на сплату комунальних платежів та на утримання квартири.

Позов мотивовано тим, що вона є власником 1/5 частин квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), 1/5 частини квартири належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, а 3/5 частки квартири - ОСОБА_6

У спірній квартирі зареєстровані її батько, ОСОБА_6, та брат, ОСОБА_5

У жовтні 2006 року ОСОБА_5 добровільно залишив квартиру та переїхав жити у інше житло, комунальні послуги відповідно до нарахувань до своєї частки у власності не сплачує, поточний та косметичний ремонти квартири не здійснює.

Позивач сплатила 8 368 грн за послуги теплопостачання за період з 01 травня 2015 року до 01 червня 2016, 1/5 частина з яких - 1 645,70 грн підлягає стягненню з ОСОБА_5

За водопостачання, газ, вивіз сміття позивач сплатила 3 958 грн, з яких 1 979 грн підлягає стягненню з ОСОБА_5

Ремонт квартири здійснювала позивач та її родина, на що було витрачено 11 614,36 грн.

Змінивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь 1/5 частину сплачених комунальних послуг у сумі 3 624,7 грн, кошти, витрачені на ремонт спірної квартири у сумі 11 614,36 грн та судові витрати у справі.

26 серпня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належними 3/5 частинами квартири; припинення права спільної часткової власності ОСОБА_5 на 1/5 частину квартири; визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/5 частину квартири, що належить ОСОБА_5, зі сплатою йому грошової компенсації у сумі 119 079,35 грн ринкової вартості його 1/5 частки квартири; визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою зі зняттям його з реєстрації; стягнення судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником 3/5 частин квартири, по 1/5 частини квартири належить на праві спільної часткової власності його дітям: ОСОБА_5 і ОСОБА_4

У жовтні 2006 року відповідач добровільно залишив квартиру, комунальні послуги не сплачував. Повідомлень від ОСОБА_5 за фактом конфліктів та перешкоджання праву його проживання в квартирі не надходило. Через стан здоров'я, який погіршився, він вирішив продати спірну квартиру і придбати собі меншу - однокімнатну, сплативши відповідачу ринкову вартість його 1/5 частки у сумі 119 079 грн. ОСОБА_4 з таким рішенням погодилася, а ОСОБА_5 не згоден. На депозитний рахунок суду внесено 119 079,35 грн - вартість 1/5 частки квартири ОСОБА_5 Загальна площа квартири становить 66,3 кв.м, з яких ОСОБА_5 належить 11 кв.м, що не можуть бути йому виділені в натурі у зв'язку з тим, що відповідач квартирою не користується, його частка є незначною. Дії ОСОБА_5 перешкоджають його праву користування, позбавляють права володіння та розпорядження належними 3/5 частинами спірної квартири, спільне володіння і користування майном з ним є неможливим.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 вартість 1/5 частини сплачених за ОСОБА_5 комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 за період з 01 травня 2015 року до 01 червня 2016 року у розмірі 3 624,7 грн, та вартість витрачених коштів на капітальний ремонт цієї квартири у розмірі 11 614,36 грн, всього- 15 239,06 грн.

Позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/5 частини вказаної квартири, що належить ОСОБА_5, зі сплатою ОСОБА_5 грошової компенсації у сумі 119 079,35 грн.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 комунальні послуги відповідно до нарахувань до своєї частки у власності не сплачує, а тому з нього на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню, сплачені нею 3 624,7 грн комунальних послуг.

У спірній квартирі за рахунок ОСОБА_4 були проведені поточний та косметичний ремонти, 1/5 частина вартості яких складає 11 614,36 грн і підлягає стягненню з відповідача.

Між сторонами склалися відносини, що унеможливлюють спільне користування власністю, та припинення права власності ОСОБА_5 на його частку в квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він спірною квартирою не користується, її у добровільному порядку не утримує та проживає у дружини.

Вимога ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку, не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога заявлена передчасно.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року зазначене судове рішення змінено, зменшено розмір стягнення на користь ОСОБА_4

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 вартість 1/5 частини сплачених за ОСОБА_5 комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 за період з 01 травня 2015 року до 01 червня 2016 року у розмірі 3 624,7 грн.

У решті рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 мотивовано тим, що позивач не надала належних та безспірних доказів на підтвердження того, що спірна квартира потребувала ремонту та ОСОБА_5 надавав згоду на здійснення такого ремонту, тому вимоги про стягнення витрачених позивачем коштів на ремонт квартири задоволенню не підлягають. Стягнення комунальних послуг у сумі 3 624,7 грн є законним, оскільки ОСОБА_5, як власник 1/5 частини квартири, таких послуг не сплачував.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині припинення права власності ОСОБА_5 на 1/5 частину спірної квартири, суд апеляційної інстанції виходив з того, що це не завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки він проживає не у спірній квартирі, а у квартирі, де зареєстрована його дружина ОСОБА_7

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, закрити провадження у справі у частині вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження 3/5 частини квартири; припинення права спільної часткової власності ОСОБА_5 на 1/5 частини квартири; визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/5 частини квартири, що належить ОСОБА_5, зі сплатою грошової компенсації у сумі 119 079,35 грн; визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою зі зняттям його з реєстрації в квартирі, стягнення судового збору.

У частині решти позовних вимог ОСОБА_5 просить ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не звертались до нього з пропозицією про викуп належної йому частки квартири. Суди не дослідили надані ним квитанції про сплату комунальних послуг. Висновки судів про наявність у нього іншого житла - необґрунтовані, оскільки майно його дружини набуте до шлюбу. Вартість спірної квартири не відповідає її дійсній вартості на час вирішення справи судами. Оскільки предмет судового розгляду у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, припинення права на частку у спільному майні, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням зі зняттям з реєстрації, стягнення сплачених комунальних платежів, за наслідком розгляду якого ухвалено відповідне судове рішення, є тотожним з предметом розгляду даної справи, то провадження у справі в цій частині слід закрити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 - 3/5 частини , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - по 1/5 частині.

На час розгляду справи судами у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_5, фактично проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_6

ОСОБА_5 з 2006 року у спірній квартирі не проживає.

ОСОБА_4 сплатила 8 368 грн за послуги теплопостачання за період з 01 травня 2015 року до 01 червня 2016.

За водопостачання, газ, вивіз сміття ОСОБА_4 сплатила 3 958 грн.

Ремонт квартири здійснювала ОСОБА_4 та її родина, на що було витрачено 11 614,36 грн.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суди дійшли висновку про те, щовона сплачувала комунальні платежі, а ОСОБА_5 відповідно до своєї частки та положень статті 360 ЦК України участі у таких витратах не брав.

Такі висновки судів не відповідають вимогам закону і обставинам справи.

Відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, припинення права на частку у спільному майні, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням зі зняттям з реєстрації, стягнення сплачених комунальних платежів.

Вказаним рішенням було встановлено, що комунальні платежі за користування спірною квартирою були сплачені ОСОБА_6, натомість в оскаржуваних судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій дійшли взаємовиключних висновків про те, що комунальні платежі за користування спірною квартирою були сплачені ОСОБА_4, а тому стягнули їх з ОСОБА_5 на її користь.

На виконання судового рішення від 16 лютого 2016 року з ОСОБА_5 було стягнуто суму сплачених позивачем комунальних платежів за період з 1996 року.

Разом із тим, суди, у даній справі, стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_4 сплачені нею комунальні платежі за період з травня 2015 року до червня 2016 року, не врахували стягнення таких платежів на виконання рішення суду від 16 лютого 2016 року, не перевірили період, за який було стягнуто ці кошти.

Отже, доводи касаційної скарги є обґрунтованими, а судові рішення у цій частині - такими, що підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 відповідачем не оскаржувались, тому відповідно до положень статті 400 ЦПК України не переглядаються касаційним судом.

Переглядаючи судові рішення у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 колегія суддів виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року № 6-68цс14, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13.

Задовольняючи позов про припинення права власності відповідача на частку спірної квартири з виплатою йому вартості цієї частки, суди виходили із того, що таке припинення не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки відповідач проживає в іншому житлі зі своєю дружиною.

Разом з тим, матеріали справи не містять даних про наявність у відповідача іншого житла, крім спірної квартири, яким він має право користуватись на законних підставах.

Припиняючи право власності відповідача на 1/5 частину спірної квартири, суди не перевірили його доводів про те, що квартира, у якій він мешкає з дружиною, є особистою приватною власністю останньої.

За таких обставин, висновок судів про те, що припинення права власності відповідача на частину квартири не завдасть йому істотної шкоди є передчасним та таким, що порушує принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.

Такі висновки судів свідчать про неправильне застосування статті 365 ЦК України, оскільки відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Суди не врахували відсутність доказів того, що відповідач чинив позивачам перешкоди у користуванні спірною квартирою, спільне володіння і користування майном є неможливим.

Крім того, встановлюючи розмір компенсації за припинення частки ОСОБА_5 у спірній квартирі, суд першої інстанції узяв до уваги звіт про вартість квартири станом на 26 травня 2015 року, проте позов подано до суду в липні 2016 року, отже обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що вартість спірної квартири у розмірі 595 396,77 грн не є дійсною вартістю майна на час розгляду справи судом, а тому виплата відповідачу компенсації за 1/5 частини квартири у розмірі 119 079,35 грн порушує його права та інтереси.

Суд першої інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірив доводів відповідача й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшовши передчасних висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на вказані порушення вимог закону уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Вирішуючи позовні вимоги про припинення права власності відповідача на спірну квартиру, суди не врахували наявного в матеріалах справи судового рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2016 року (а.с. 90-92, т 1), не перевірили доводів відповідача щодо тотожності сторін, предмету та підстав позову ОСОБА_6 у частині припинення частки ОСОБА_5 у спірній квартирі, і не визначились чи є це підставою для закриття провадження відповідно до положень статті 255 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги в частині наявності правових підстав для закриття провадження у справі у зв'язку з тотожністю позовних вимог ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації є необґрунтованими у зв'язку з тим, що у вказаних справах різні підстави таких позовних вимог.

Судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині є законними та обґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, рішення судів у частині вирішення позовних вимог про стягнення комунальних платежів, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 414, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року у частині вирішення позовних вимог щодо стягнення витрат на сплату комунальних платежів, припинення права спільної часткової власності ОСОБА_5 на 1/5 частини квартири; визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/5 частини квартири, що належить ОСОБА_5, зі сплатою грошової компенсації у сумі 119 079,35 гривень скасувати та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року у частині вирішення позовних вимог щодо стягнення витрат на ремонт квартири, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк