Судді Великої Палати Верховного Суду
28 листопада 2018 року
Справа № 536/158/16-ц
Провадження № 14-426цс18
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Сільради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року в складі судді Кузнецова А. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2016 року в складі колегії суддів Кривчун Т. О., Пилипчук Л. І., Чумак О. В.,
За наслідками розгляду 28 листопада 2018 року Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2016 року скасовано та провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Сільради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок закрито.
Із висновками ВеликоїПалати Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висловлюю окрему думку з огляду на таке.
У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати незаконними та скасувати рішення Сільради від 25 квітня 2014 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_5», а також від 16 жовтня 2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_3», «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_4».
Позовна заяву мотивовано тим, що 10 грудня 2012 року Сільрадою прийнято рішення, з урахуванням змін, внесених рішенням від 12 квітня 2013 року, яким йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду сільськогосподарського призначення (сіножаті) орієнтовною площею 8,2 га для ведення фермерського господарства, із земель запасу Сільради, на підставі якого розроблено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, який 24 грудня 2013 року погоджено відділом Держземагентства у Кременчуцькому районі Полтавської області.
ОСОБА_2 вказував, що вищезазначений проект землеустрою ним подано до Сільради, яка рішеннями від 25 квітня 2014 року відмовила у його затвердженні та відмінила своє рішення від 10 грудня 2012 року про надання позивачу та ОСОБА_7 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 8,2 га для ведення фермерського господарства.
Також зазначав, що рішенням Кременчуцького районного суду від 23 грудня 2015 року визнано незаконними та скасовані рішення Сільради від 25 квітня 2014 року в частині надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою та відмови у затвердженні проекту землеустрою.
Позивач зауважував, що після відмови в затвердженні проекту землеустрою Сільрадою, земельну ділянку площею 8,2 га для ведення фермерського господарства розподілено між кількома іншими особами, зокрема: рішенням Сільради від 25 квітня 2014 року ОСОБА_5 і рішенням Сільради від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 1,28 га кожному за рахунок земель не відведених у власність та постійне користування в межах населених пунктів у с. Максимівці Кременчуцького району Полтавської області.
ОСОБА_2 вважав, що на момент прийняття Сільрадою зазначених рішень, спірна земельна ділянка була сформована в результаті виготовлення ним проекту землеустрою, визначення площі, меж, присвоєння кадастрового номера та внесення інформації до Державного земельного кадастру, тобто була об'єктом цивільних прав, першочергове право на одержання якої в користування виникло у нього, при цьому він здійснив відповідні платежі на користь Сільради за спірну земельну ділянку, однак Сільрада надала дозвіл на розробку других проектів землеустрою щодо відведення цієї ж земельної ділянки іншим особам, іншого розміру та з іншим цільовим призначенням, в той час коли були чинними рішення Сільради від 10 грудня 2012 року, з урахуванням внесених до нього змін рішенням Сільради від 12 квітня 2013 року, яким саме йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та скасовані в судовому порядку рішення Сільради від 25 квітня 2014 року, якими відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної та в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 8,2 га для ведення фермерського господарства.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконними та скасовано рішення Сільради від 25 квітня 2014 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_5», а також від 16 жовтня 2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_3», «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_4». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскаржуваними рішеннями органу місцевого самоврядування про надання дозволів ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на розробку проектів землеустрою земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства порушено права позивача як особи, яка має переважне право перед іншими на набуття права користування вказаною земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, оскільки він перший звернувся за її отриманням в установленому порядку та з дотриманням умов і від земельної ділянки на користь інших осіб не відмовлявся.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2016 року, рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд, крім іншого також зазначив про застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та вказав, що позивач, першим звернувшись до органу місцевого самоврядування за отриманням у користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства, мав правомірні очікування на реалізацію такого права та «законне сподівання» на укладення саме із ним договору оренди, у зв'язку із чим рішення Сільради від 25 квітня 2014 року та від 16 жовтня 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства іншим особам є незаконними, а тому підлягають скасуванню.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 листопада 2018 року з приводу юрисдикції справи зробила висновок, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Відтак - правовідносини, пов'язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов'язань осіб. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є публічно-правовим.

З такими висновками не погоджуюся у повному обсязі.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За загальним правилом, передбаченим у пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент звернення ОСОБА_8 до суду з позовом), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною першою статті 19 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Аналогічні положення закріплено у частині першій статті 19 та пункті 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У справі, що розглядається, суди встановили, що 22 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Сільради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 8,2 га для ведення фермерського господарства, за рахунок земель запасу Сільради (сіножаті) в межах населеного пункту.

Рішенням Сільради від 10 грудня 2012 року позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення (сіножаті) орієнтовною площею 8,2 га для ведення товарного виробництва із земель запасу Сільради та запропоновано подати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розгляду та затвердження у встановленому законом порядку (т. 1 а. с. 6)

Рішенням Сільради від 12 квітня 2013 року внесено зміни до рішення від 10 грудня 2012 року та надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду сільськогосподарського призначення (сіножаті) орієнтовною площею 8,2 га для ведення фермерського господарства із земель запасу Сільради (т. 1 а. с. 7).

04 червня 2013 року позивач звернувся із заявою до Приватного підприємства «Бюро земельного кадастру» (далі - ПП «БЗК») про розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства загальною площею 8,2 га, розташованої на території Сільради (т. 1, а. с.16 зворот).

ПП «БЗК» розроблено відповідний проект, який позивачем надано Сільраді для подальшого його розгляду і затвердження.

Також суди з'ясували, що рішеннями Сільради від 25 квітня 2014 року відмінено її ж рішення від 10 грудня 2012 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства загальною площею 8,2 га, розташованої на території Сільради ОСОБА_2 та ОСОБА_7 для ведення фермерського господарства, а також відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки позивачу (т. 1, а. с. 9-10).

Рішенням Сільради від 25 квітня 2014 року надано ОСОБА_5 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,28 га за рахунок земель не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів в с. Максимівці Сільради (т. 1, а. с. 92).

Рішеннями Сільради від 16 жовтня 2015 року надані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 1,28 га за рахунок земель не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів в с. Максимівці Сільради, кожній (т. 1, а. с. 20, 137).

Вважаючи рішення Сільради про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4по 1,28 га кожна порушенням його права на набуття в користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства загальною площею 8,2 га, посилаючись на вимоги статті 116, 122-124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України),позивач просив визнати рішення Сільради про надання таких дозволів відповідачкам незаконними та скасувати їх.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

З аналізу вимог статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України (у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин) можна зробити висновок, що не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи.

У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного права.

Приватні правовідносини виникають між окремими особами відносно їх прав, обов'язків та інтересів. У приватних правовідносинах сторони вільні щодо вступу до таких правовідносин, рівні і самостійно, у межах, визначених законом, обирають правила поведінки.

Стороною у приватних правовідносинах може бути орган влади через які діє держава та органи місцевого самоврядування в особі яких діють територіальні громади.

Земельні правовідносини виникають лише з ініціативи особи, яка виявила бажання стати учасником таких відносин, що передбачено статтями 116, 118, 123 ЗК України.

Сторони правовідносин є рівними, так як саме заявник визначає цільове призначення земельної ділянки, її орієнтовні розміри, бажане місце розташування земельної ділянки, які без узгодження із заявником уповноважений орган змінити не може.

Земельні правовідносини носять диспозитивний характер, оскільки заявник може визначити правила поведінки, оскільки набуття земельної ділянки можливе шляхом передачі у власність, в оренду, придбання на конкурентних засадах, придбання за цивільно-правовими угодами.

Зазначені правовідносини з моменту виникнення і до припинення належать до приватноправових, оскільки не можуть перетворюватися з приватних у публічні і навпаки, незалежно від стадії реалізації прав.

За змістом статей 22, 31, 33, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди, а також для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Частиною першою статті 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства та особистого селянського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК Україниособа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення.

Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні.

Частиною першою статті 50 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України визначає Закон України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство», який спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України та є спеціальним і застосовується до спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 33 ЗК України використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону, яким, у тому числі є Закон України від 15 травня 2003 року № 742-IV «Про особисте селянське господарство» що визначає правові, організаційні, економічні та соціальні засади ведення особистого селянського господарства.

Незважаючи на те, що вищевказаними Законами встановлені різні особливості отримання та правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства та земель, що відводяться для фермерського господарства, однак, враховуючи підстави цього позову - ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом свого права на отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, яке він не може реалізувати, у зв'язку із наявністю оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування про надання дозволів на розробку документації із землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом поділу кожному окремо, хоча, що він звернувся з відповідною заявою до Сільради та отримав від неї дозвіл на розробку документації із землеустрою раніше ніж відповідачки, вважаю визначальним в даному випадку встановлену однакову специфіку надання цих видів сільськогосподарських земель - без застосування конкурентних засад.

Оскільки при розгляді спору необхідно враховувати, що надання земельних ділянок як для ведення фермерського господарства, так і для ведення особистого селянського господарства відбувається без застосування конкурентних засад, тому є підстави вважати, що рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу відповідачкам на розробку документації із землеустрою щодо відведення кожній із них земельної ділянки для здійснення особистого селянського господарства спрямоване на передачу права користування земельними ділянками третім особам, тобто за результатами реалізації оспорюваних рішень органу місцевого самоврядування у третіх осіб виникає право цивільне, що зумовлює розгляд спору в порядку цивільного судочинства.

У статтях 118, 123 ЗК України передбачено порядок передачі у користування чи у власність (безоплатної приватизації) земельних ділянок. Вказана процедура є єдиною, оскільки її метою є не діяльність суб'єктів владних повноважень у сфері земельних правовідносин, а набуття права на земельну ділянку фізичними чи юридичними особами, тобто реалізація суб'єктами приватного права своїх прав на отримання земельної ділянки.

Вказана процедура є взаємопов'язаною і єдиною, яка починається зі звернення особи до уповноваженого органу не лише із заявою про надання умовної земельної ділянки, але із зазначенням цільового призначення земельної ділянки, її орієнтовних розмірів, надаються графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки.

Тобто уже на етапі звернення із заявою про надання згоди на розроблення проекту землеустрою, зазначається конкретна земельна ділянка, тобто об'єкт майнового інтересу заявника.

Навіть у частині першій статті 118 ЗК України вказано, що заяву про надання згоди на розроблення проекту землеустрою подають не особи, які бажають отримати саме згоду, а особи, які зацікавлені у приватизації земельної ділянки (отриманні у користування земельної ділянки частина друга статті 123 ЗК України).

Більше того, ЗК України передбачає випадки, коли земельна ділянка передається у користування чи власність без стадії надання згоди на розроблення проекту землеустрою, що також свідчить про єдність процедури передачі земельної ділянки у власність чи користування без використання конкурентних засад.

Отже, зі зміною правового регулювання порядку передачі земельної ділянки у власність (безоплатної приватизації) чи у користування, майновий інтерес заявника на конкретний об'єкт нерухомого майна, тобто конкретну земельну ділянку, виникає саме з моменту звернення із клопотанням про надання згоди на розроблення проекту землеустрою і у частині сьомій статті 118 та частині третій статті 123 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такої згоди та вказано правило, що за відсутності дозволу у разі не розгляду клопотання у місячний строк з дня реєстрації клопотання, особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, лише за письмового повідомлення про це уповноваженого на розпорядження конкретною земельною ділянкою органу.

Тому підставою для звернення до суду з позовом про визнання дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при вирішенні питання про надання згоди на розроблення проекту землеустрою є не реалізація вказаним органом своїх владних повноважень, а захист особою свого майнового права на отримання конкретної земельної ділянки, тобто захист цивільного, майнового інтересу.

Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з юрисдикційністю спору, у зв'язку із чим згідно із статтею 410 ЦПК України касаційну скаргу ОСОБА_5 необхідно було залишити без задоволення, а рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Суддя О. М. Ситнік