Справа № 428/3224/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря - Бондаренко І.С.,

представника законного представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, (місце проживання: АДРЕСА_4) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1), в якій просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 посилаючись на наступне.

ОСОБА_5 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування квартири, посвідченого 03 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Дашдаміровим Е.А. за № 1320. В спірній квартири зареєстрований відповідач, ОСОБА_2, який ніякого договору найму власник квартири ніколи не укладав, але в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку із спірної квартири. У зв'язку із викладеним позивач просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, які викладені в позові.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог та пояснили, що на їх думку відповідач згідно із рішенням Апеляційного суду Луганської області від 15 січня 2013 року по справі № 22ц/1290/5971/12 є (мав би бути) фактичним власником спірної квартири. Відповідач проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 до 2010 року та вважає себе батьком позивача. Разом з тим, відповідач ніколи не проживав з малолітнім ОСОБА_5 однією сім'єю, не вів з ним спільне господарство тощо. Зараз відповідач проживає у спірній квартирі.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної часткової власності по 1/2 частці кожному ОСОБА_2 та ОСОБА_7, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н.І. № 826 від 22 лютого 2008 року, копією Витягу з Державного реєстру правочинів № 5479807, наданого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н.І. від 22 лютого 2008 року та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18391523, виданого Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» від 06 квітня 2008 року.

Згідно із копією свідоцтва про народження НОМЕР_3, виданого 15 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено відповідний актовий запис № 469. Батьком записаний ОСОБА_10, матір'ю - ОСОБА_7.

В судовому засіданні судом з пояснень представника позивача та відповідача з'ясовано, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не був записаним в якості батька ОСОБА_9, з заявою про визнання батьківства він не звертався, запис про батька зроблений зі слів матері.

Згідно із копією свідоцтва про народження НОМЕР_4, виданого повторно 06 травня 2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено відповідний актовий запис № 469. Батьком записаний ОСОБА_4, матір'ю - ОСОБА_7.

Зі змісту листа Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області від 14.07.2018 року № 5125/17.10-33 вбачається, що в актовому записі про народження ОСОБА_5 були внесені зміни в частині відомостей про батька на підставі рішення суду від 01.02.2017 року про усиновлення.

Відповідно до копії довідки № 12267, виданої 12 жовтня 2017 року Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради, в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (відповідач по справі).

Судом встановлено, що станом на час розгляду цієї справи квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5, що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Дашдаміровим Е.А. № 1320 від 03 жовтня 2017 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 99201745, наданого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Дашдаміровим Е.А. від 03 жовтня 2017 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 119771275 від 05 квітня 2018 року вбачається, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5.

Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Суд враховує правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України по справі № 6-158цс14 та яка зводиться до того, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був співвласником спірної квартири та був співмешканцем попереднього власника житла ОСОБА_7, проте не є та ніколи не був членом сім'ї теперішнього власника житла ОСОБА_5 Зокрема, ОСОБА_2 визнав, що він ніколи не жив разом з ОСОБА_5, не вів з ним спільного господарства, не мав спільного бюджету тощо. Посилання ОСОБА_2 на те, що він вважає ОСОБА_5 своїм сином, є неспроможними, адже це не підтверджується жодними доказами. Навпаки, зі змісту матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_2 ніколи не був записаний в якості батька в актовому записі про народження ОСОБА_5

Також, необґрунтованими є посилання відповідача ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 15 січня 2013 року по справі № 22ц/1290/5971/12 та на те, що він є або мав би бути фактичним власником спірної квартири.

По-перше, вищевказане рішення Апеляційного суду Луганської області було ухвалено в той час та ґрунтувалося на тих обставинах, які існували станом на 15 січня 2013 року. Суд повторює, що з того часу власником спірної квартири стала інша особа, яка не є та не була членом сім'ї відповідача.

По-друге, згідно із ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, правовий порядок в Україні ґрунтується в тому числі на тому, що держава гарантує офіційне визнання і підтвердження права власності на те нерухоме майно, яке пройшло державну реєстрацію.

Суд звертає увагу на те, що право власності позивача на спірну квартиру, так само як і право власності попереднього власника ОСОБА_7 на спірну квартиру, пройшло державну реєстрацію, яка не визнана незаконною та не скасована. У зв'язку із викладеним, у суду немає жодних підстав для тверджень про те, що якась інша особа є «фактичним власником» спірної квартири. На думку суду, використання відповідачем таких категорій як «фактичний власник» є необґрунтованим та безпідставним.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2, не є членом сім'ї позивача, не надав доказів укладення договору найму з позивачем та в добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку із спірної квартири, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача стосовно визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення законним представником позивача судових витрат підтверджується квитанцією від 24.03.2018 року про сплату судового збору у сумі 704 грн. 80 коп. Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_5, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_5, місце проживання: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт НОМЕР_6, місце проживання: АДРЕСА_4, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, витрати по сплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 20 липня 2018 року.

Суддя Д.Б. Баронін