Єдиний унікальний номер 227/2012/17 Номер провадження 22-ц/775/483/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Санікової О.С., Канурної О.Д.

за участю секретаря Марченко Я.О.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Бахмут Донецької області у залі судового засідання № 3 цивільну справу номер 227/2012/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 грудня 2017 року (суддя - Тітова Т.А.), -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 23 550 грн. 39 коп. грошових коштів, які складаються із курсової різниці у зв'язку із падінням курсу гривні по відношенню до долара США у розмірі 9 289 грн.77 коп. ; інфляційних втрат у розмірі 8 090 грн. 83 коп., трьох процентів річних у розмірі 773 грн. 23 коп. та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 5 404 грн. 56 коп.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року з відповідача на його користь стягнуто 18 130 грн. 08 коп. безпідставно набутих коштів, відсотки за користування цими коштами у розмірі 3 059 грн. 21 коп. та судовий збір у сумі 365 грн. 40 коп., а разом 21 554 грн. 69 коп. Повний текст рішення відповідач отримав 30 вересня 2015 року, однак виконав це рішення тільки 3 лютого 2017 року, перерахувавши суму 21 554 грн. 69 коп. на картковий рахунок позивача у ПАТ «УкрСиббанк». Тривалим невиконанням рішення суду відповідач заподіяв збитки у зв'язку із падінням курсу гривні по відношенню до долара США. Станом на 3 лютого 2017 року гривневий еквівалент 814 доларів США становив 21 969 грн. 86 коп., тому різниця у зв'язку з падінням курсу гривні станом на 3 лютого 2017 року склала 9 289 грн. 77 коп., яку позивач просив стягнути як понесені збитки у відповідності до п.1 ч. 1 ст. 22 ЦК України.

Крім того, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2014 року по 3 лютого 2017 року позивач визначив розмір інфляційних втрат із прострочення грошового зобов'язання з повернення гривневого еквіваленту 814 доларів США (6 503 грн. 86 коп.) в розмірі 4 402 грн.06 коп. та 3 % річних з зазначеного гривневого еквіваленту у розмірі 420 грн. 70 коп. З прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення 5 450 грн. розмір інфляційних втрат за вказаний період визначив у сумі 3 688 грн. 77 коп. та 3% річних у розмірі 352 грн. 53 коп.

1 грудня 2017 року рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення 23 550 грн. 39 коп. грошових коштів відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вказав, що судом ухвалено необґрунтоване та незаконне рішення.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок щодо недоведеності позивачем наявності бездіяльності відповідача, яка виразилась у невиконанні рішення суду про стягнення з нього грошових коштів з 24 вересня 2015 року по 3 лютого 2017 року, усіх елементів цивільного правопорушення. Судовим рішенням, яке набуло законної сили, встановлено, що відповідач, набувши 14 грудня 2011 року та 22 березня 2012 року без достатніх правових підстав належне позивачу майно у вигляді грошових коштів, не дивлячись на набрання судовим рішенням законної сили, не повертав ці грошові кошти до 3 лютого 2017 року. Судом не враховано, що протиправна поведінка відповідача, яка виразилась у несвоєчасному поверненні позивачеві безпідставно набутих грошових коштів, стала тією причиною, що спричинила збитки позивачеві, оскільки саме затримання у поверненні присудженої суми зумовило збільшення гривневого еквіваленту 814 доларів США з 12 680 грн. 09 коп. до 21 969 грн. 86 коп. Відповідач не довів відсутності своєї вини у порушенні зобов'язання зі своєчасного повернення позивачеві безпідставно набутої грошової суми, а суд неправильно, в порушення вимог ч. 2 ст. 614 ЦК України, розподіливши обов'язок доказування між сторонами в даній частині, поклав обов'язок доведення вини відповідача саме на позивача.

На думку позивача неправомірна бездіяльність відповідача щодо його обов'язку з повернення позивачеві безпідставно набутих грошових коштів є протиправною формою поведінки, внаслідок якої позивач був позбавлений права отримати ще в день набрання рішенням суду законної сили гривневий еквівалент 814 доларів США (упущена вигода), що перебуває у безпосередньому причинному зв'язку із неправомірною бездіяльністю відповідача, а сукупність наведених елементів є підставою для застосування такої міри цивільної відповідальності як стягнення збитків. Позивач вважає доведеним, що неодержані доходи (упущена вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. На наведені доводи суд першої інстанції увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що склад цивільного правопорушення позивачем не доведений.

Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду про відсутність правових підстав для застосування ст. 625 ЦК України, оскільки норми ЦК України, що регулюють зобов'язання з повернення безпідставно набутого майна не містять будь-яких виключень чи обмежень щодо застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, яким є у даному випадку зобов'язання відповідача, передбаченої ст. 625 ЦК України, у випадку невиконання боржником обов'язку щодо повернення майна у вигляді грошових коштів. Діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття провадження по його примусовому виконанню, у зв'язку з чим підлягає стягненню розмір інфляційних втрат позивача, завданих простроченням виконання боржником грошового зобов'язання з повернення гривневого еквіваленту 814 доларів США - 6 503 грн. 86 коп.) за період з 10 грудня 2014 року по 3 лютого 2017 року у сумі 4 402 грн. 06 коп., а розмір 3% річних від простроченої суми за вказаний період складає 420 грн.70 коп. Наголосив, що в постановах Верховного Суду України неодноразово викладена позиція, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим, і у разі, якщо однією зі сторін воно належним чином не виконується, то наявні підстави для стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів.

Позивач також вважає помилковими висновки суду про безпідставність його вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК України та за аналогією ст. 1048 ЦК України) до моменту їх фактичного повернення. Зазначає, що в дійсності між сторонами існувало грошове зобов'язання. Здійснюючи нарахування процентів за користування його коштами та заявляючи відповідну позовну вимогу до відповідача, позивач використовує своє право у відповідності до ст. 536 ЦК та ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Додатково наполягає на нарахуванні відповідачу процентної ставки за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки, як правило, така ставка найчастіше передбачається сторонами у договорах як міра відповідальності за порушення грошових зобов'язань, і така ставка застосовується у національному законодавстві як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання у випадку порушених умов багатьох видів договорів у ЦК і ГК України.

Вважає, що є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідачем ОСОБА_3, від імені якого діє адвокат ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 грудня 2017 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування зазначив, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦК України у зв'язку з падінням курсу гривні по відношенню до долара США та виникнення через це курсової різниці. Сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин. Посилання скаржника на застосування судом першої інстанції положень ст. 625 ЦК України є помилковим. Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини. При цьому частина п'ята ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. Крім того, його посилання на постанови Верховного Суду України № 6-927цс16 від 01.06.2016 року, № 6-2468цс15 від 30.03.2016 року та № 6-113цс14 від 01.10.2014 року є безпідставними, оскільки у справі, яка переглядається та у вищезазначених справах, на рішення у яких посилається скаржник, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, наявні різні фактичні обставини. Щодо посилання скаржника на помилкове застосування судом положень ст. 536 ЦК України представником відповідача зазначено, що предметом позову у справі, яка розглядається, є стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, набутими відповідачем без достатніх правих підстав. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами щодо безпідставного збереження грошових коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої ст. 8 ЦК України. Просить рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 грудня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 без задоволення.

Вислухавши суддю - доповідача, позивача ОСОБА_1, який у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу та, уточнивши заявлені вимоги, просив їх задовольнити за період з моменту ухвалення судового рішення 24 вересня 2015 року по день фактичного його виконання - 3 лютого 2017 року, заслухавши також представника відповідача ОСОБА_2, який проти скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди на підставі ст. 22 ЦК України, наявності збитків як доходів, які б він міг реально отримати, їх розміру. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування ст. 625 ЦК України до вимог позивача, оскільки до ухвалення рішення суду від 24 вересня 2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів, між сторонами не існувало грошового зобов'язання і з рішення суду воно не виникло. Рішенням визначені лише права та обов'язки. Також судом зазначено, що правовідносини з безпідставного збереження грошових коштів не є аналогічними з договірними відносинами із договору позики, тому вимоги позивача про стягнення відсотків за користування грошовими коштами до моменту їх фактичного повернення є безпідставною

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих за період з 24 вересня 2015 року по 3 лютого 2017 року, процентів за користування грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК України та курсової різниці на підставі ст. 22 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто на підставі ст. 1214 ЦК України 18 130 грн.08 коп. безпідставно набутих коштів та 3 059 грн. 21 коп. відсотків за користування коштами (а.с. 3-4, 5-6). Із вказаних судових рішень слідує, що відповідачем були набуті грошові кошти від позивача у розмірі 814 доларів США та 5 450 грн. при відсутності будь-яких договірних відносин між сторонами.

Рішення суду виконано відповідачем 3 лютого 2017 року шляхом перерахування стягнутої суми на картковий рахунок позивача, що підтверджується історією по картковому рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 8).

Заявляючи вимоги про відшкодування завданих збитків на підставі п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦПК України, позивач зазначив, що тривалим невиконанням рішення суду відповідачем йому були заподіяні збитки, пов'язані із падінням курсу гривні по відношенню до долара США та виникненням через це відповідної курсової різниці.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку "Вплив змін валютних курсів", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року N 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття "курсова різниця", можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У п. 8 ст. 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст. 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі N 6-237цс16.

Тобто, "курсова різниця" жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Таким чином, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Позивач погодився з рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, яким з відповідача на його користь стягнуто безпідставно набуті кошти у валюті гривні України. Рішення набрало чинності і виконано відповідачем у повному обсязі 03 лютого 2017 року.

З урахуванням викладеного, позивач, як кредитор, який погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника у валюті гривні України, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження N 14-79цс18).

Щодо вимог позивача про стягнення процентів за користування відповідачем чужими грошовими коштами, апеляційний суд зазначає наступне.

Судовим рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, залишеного в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року встановлено, що відповідач набуті кошти отримав безпідставно, які у сумі 18 130 грн. 08 коп. та відсотки за їх користування у сумі 3059 грн. 21 коп. стягнув на користь позивача (а.с. 3-6).

Відповідно до ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вказане судове рішення відповідач виконав тільки 03 лютого 2017 року (а.с. 8).

Згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу ч. 2 ст. 1057 ЦК.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами ст. 1048 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосовувати до спірних відносин положень ст. 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є правильним, оскільки у справі йдеться про неправомірну поведінку боржника, в той час як норми ст. 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки.

Така правова позиція викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року № 910/10156/17 (провадження N 12-14гс18).

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженому в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника до такої сплати.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі 1 «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу 1 книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс19).

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідач мав грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує рішення Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, яке набуло законної сили 24 вересня 2015 року і яким стягнуто з відповідача на користь позивача 18 130 грн. 08 коп. безпідставно набутих коштів, 3 059 грн. 21 коп. відсотків за користування коштами та понесені позивачем судові витрати у розмірі 365 грн. 40 коп., а всього 21 554 грн. 69 коп. Зобов'язання виконано відповідачем 3 лютого 2017 року.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання вказаного грошового зобов'язання, наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Задовольняючи вимоги в частині стягнення інфляційних втрат і 3% річних за час затримки виконання судового рішення, апеляційний суд розраховує зазначені показники за допомогою калькулятору штрафів «ЛІГА: ЗАКОН».

До обрахунку взята сума 21 554 грн. 69 коп., визначена рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року для стягнення з відповідача на користь позивача, та період з 25 вересня 2015 року по 3 лютого 2017 року, протягом якого це рішення не виконувалося. З урахуванням наведених даних інфляційне збільшення склало 3268 грн. 47 коп., а 3% річних - 880 грн. 49 коп., які мають бути стягнуті з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 550 грн. 39 коп. Позовні вимоги задоволені у розмір 4148 грн., що становить 17,61 % від заявленої суми вимог (4148, 96 х 100): 23550, 39.

За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 640 грн. (а.с. 15), за подачу апеляційної скарги - 960 грн. (а.с.87), а всього 1600 грн.

З урахуванням частки задоволених вимог на користь позивача з відповідача має бути стягнутий судовий збір у сумі 281 грн. 76 коп.( 1600 х 17,61 %).

Відповідно до п. 3 п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3) інфляційні втрати у розмірі 3268 грн. 47 коп. та 3% річних у розмірі 880 грн. 49 коп., а всього 4148 (чотири тисячі сто сорок вісім) грн. 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 281 грн. 76 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Ю.М. Мальований

Судді:

О.С. Санікова

О.Д. Канурна

Повне судове рішення складено 16 липня 2018 року

Головуючий: Ю.М. Мальований