Провадження №: 2/752/1168/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.

при секретарі Мороз О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовнихвимог(а.с.129-130), просить суд визнати за нею право власності на будівельні матеріали, шо складають житлову прибудову площею 97,1 кв. м, погріб площею 10,4 кв. м та навіс площею 41,4 кв. м., розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1

На мотивування позовних вимог позивач вказує, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 Відповідач по справі є матір'ю її померлого чоловіка.

Починаючи з 1999 р. відповідач неодноразово пропонувала їй та чоловіку продати свою квартиру в м. Луцьк, в якій вони мешкали, та переїхати до м. Києва, збудувавши для себе житло на земельній ділянці, що їй належала, розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

На цій ділянці було розташовано невеликий старий будинок разом з господарськими спорудами, які було збудовано ще в 1970-ті роки.

Право власності Відповідача на земельну ділянку посвідчено Державним актом, копія якого додається.

В 2003році вони з чоловіком погодилися на такий переїзд та спільними зусиллями, за рахунок власних заощаджень, коштів, отриманих від продажу житла в м. Луцьк, збудували на вказаній земельній ділянці житлову прибудову площею 97,1 кв. м, погріб площею 10,4 кв. м та навііс площею 41,4 кв. м. Будівельна (інвентаризаційна) вартість цих об'єктів склала:житлова прибудова - 650 536,00 грн., погріб-22336 грн.,навіс - 22667 грн., всього - 695 539,00 грн.

Відповідач не брала участі у будівництві ні матеріально, ні трудовою участю, всі параметри зазначених споруд перед початком їх будівництва було погоджено з нею, що підтверджується відсутністю будь-яких скарг від неї до контролюючих органів.

Підтвердженням придбання нею та її померлим чоловіком відповідних будівельних матеріалів є фінансові документи.

Під час проведення будівельних робіт були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми, що підтверджується відсутністю будь-яких претензій з боку контролюючих органів.З початку будівництва будь-яких заяв, претензій та скарг щодо збудованих об'єктів не надходило, що свідчить про те, що в процесі будівництва не були порушені права інших осіб будівництвом зазначених об'єктів.За згодою відповідача вона з чоловіком вселилися в новозбудовану прибудову та зареєстрували своє постійне місце проживання за вказаною адресою, що підтверджується відміткою у паспорті.

В квітні 2011 року її чоловік звернувся до управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища із заявою про введення в експлуатацію новозбудованих прибудов до будинку, отримавши у відповідь Листа від 19.05.11р., копія якого додається, яким було повідомлено про можливість прийняття їх в експлуатацію за спрощеною процедурою.

Проте, невдовзі 14.11.2011 року її чоловік раптово та скоротечно помер, відносини з відповідачкою після смерті її чоловіка(сина відповідачки) погіршилися, відповідач відмовилась подавати відповідні документи, необхідні для прийняття в експлуатацію, відмовляється це робити і до цього часу погрожуючи її виселити без будь-якої компенсації витрат.

Склалася ситуація, за якої вона спільно з чоловіком збудували за власний кошт та за згодою відповідача зазначені об'єкти, будівництво закінчено, об'єкти фактично експлуатуються за своїм функціональним призначенням протягом декількох років, але не приймається до експлуатації, і право власності на них не оформлюється з вини відповідача, а вона позбавлена можливості здійснити такі дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність відповідного майна.Всі спроби врегулювати спір мирним шляхом, спільно ввівши споруди в експлуатацію та зареєструвавши право власності на відповідні частини, виявилися марними, що змушує її звернутися до суду з цим позовом.

На обгрунтування правової позиції позивач посилається на роз'яснення Верховного Суду України у постанові від 16.12.2015 року, за яким новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу жилого будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві власності.

Також позивач вказує, що статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.В постанові від 07.09.16р. у справі № 6-47цс16 Верховний Суд України, зокрема, зазначив: крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

На підставі цього Верховний Суд України оприлюднив обов'язковий правовий висновок у справі № 6-47цс16, який полягає в наступному:новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об 'єкт є майном, яке за передбачених законом умов моженалежати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Уточнивши свої позовні вимоги(а.с.129-130) позивач означив, що в даному випадку об'єкти, що є предметом спору, не є незавершеним будівництвом, оскільки їх було збудовано самовільно, без отримання дозволу та затвердження проекту.

Самочинно збудований об'єкт не є та не може бути об'єктом незавершеного будівництва в розумінні ст. 331 ЦК України, натомість є об'єктом самочинного будівництва в розумінні ст. 376 ЦК України.

В Постанові від 28.01.2015 року у справі № 6-225цс14, винесеної за результатами спільного засідання цивільної та господарської палат, Верховний Суд України також дійшов однозначного висновку про те, що особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобтоу випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві)були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує повністю, пояснивши, що позивач, разом зі своїм покійним чоловіком, з дозволу відповідачки, лише для себе протягом 2003-2008 р.р. збудували за власний рахунок прибудову до житлового будинку відповідача, в якій наразі позивачка і проживає та зареєстрована за цією адресою, а також погріб та інші господарські споруди, які зазначені у позові. Факт отримання дозволу на це підтвержує в своїх письмових запереченнях сама відповідачка, яка визнає в них, що будівництво прибудови було здійснено за спільні кошти сім'ї покійного чоловіка позивачки, тобто за спільні кошти позивачки та її чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Факт здійснення прибудови саме протягом 2003-2008 р.р., та зведенння її з піноблоків, на відміну від решти будинку, підтверджується технічним паспортом та характеристикою до нього. Позивачка не претендує на будинок чи інше майно, що перебуває у власності відповідачки, а просить визнати за нею право власності на будматеріали, які було придбано позивачкою за власний рахунок. Заперечення на позов вважає такими що не заслуговують на увагу. Оскільки позивач разом з покійним чоловіком за власні кошти придбала будівельні матеріали, які і є предметом спору, позивачка є єдиним спадкоємцем за законом за своїм померлим чоловіком ОСОБА_5, оскільки вона з ним постійно проживала на момент відкриття спадщини. Інші спадкоємці не подавали заяв про прийняття спадщини в строки, визначені ст. 1270 ЦК України, відтак, вважаються такими, що не прийняли її.

Позивач ОСОБА_3, в судовому засіданні за її ініциативою була допитана як свідок про відомі їй обставини, що мають значення для справи. Будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України пояснила про наступне. Починаючи з 1999 р. відповідач неодноразово пропонувала їй та чоловіку переїхати з м. Луцьк, де вони мешкали, до м. Києва, та збудувати собі житло на земельній ділянці, за адресою АДРЕСА_1, де був розташовано невеликий старий будинок відповідача. В 2003 році вони з чоловіком погодилися на такий переїзд, продали квартиру в м. Луцьк, та спільними з чоловіком зусиллями, за рахунок лише власних заощаджень, та коштів, отриманих від продажу житла в м. Луцьк, збудували на вказаній земельній ділянці житлову прибудову до будинку, погріб та навіс. Побудували прибудову в місці яке відповідач їм визначила для будівництва. Сама відповідач не брала ніякої участі у будівництві ні матеріально, ні трудовою участю, всі будівельні матеріали були придбані за рахунок коштів сімейного бюджету її та чоловіка. Вона особисто контролювала придбання будматеріалів, розплачувалась за придбання будматеріалів коштами сімейного бюджету її та чоловіка, наймала бригаду будівельників, розраховувалась з будівельниками. Стіни будинку зведени з піноблоків який був придбаний нею в м. Бровари. Вела в записнику облік розрахунків при будівництві записи з якого надала суду. Відповідач однією родиною з ними не проживала, мала свій окремий бюджет та весь час коли проводилось будівництво проживача в себе на дачі. Щоб пришвидчити будівництво вона періодично іздила на заробітки у Італію, звідки привозила та пересилала гроші на будівництво за які купувались будматеріали. Також допомагала матеріально дітям: сину ОСОБА_7 та неповнолітньому сину ОСОБА_8, якого треба було не тільки утримувати матеріально, а ще й оплачувати його навчання. У 2008 році будівництво було закінчене. Молодший син ОСОБА_8 в час коли відбувалось будівництво був ще неповнолітнім, знаходився на її утриманні. Стосунки з відповідачкою погіршились після смерті її чоловіка. До 2017 року відповідачка не заперечувала проти її права на будівельні матеріали та збудовану з цих будматеріалів прибудови, але у травні 2017 року повідомила що буде реєструвати прибудову на себе. Після її заперечень відповідач відмовилась подавати документи, для прийняття в експлуатацію прибудови яка збудована за її грошові кошти, погрожує її виселити з житла яке для неї є єдиним. Також відповідачка негативно настроїла проти неї молодшого сина ОСОБА_8, пообіцявши тому оформити прибудову на нього. Молодший син викрав в неї частину квітанцій за придбання будматеріалів, їй створюються умови неможливості проживання.

Представник відповідача ОСОБА_2, проти задоволення позову заперечував, пояснив в судовому засіданні що треба рахувати що прибудова побудована за кошти всіх членів сім'ї з урахуванням і відповідача. Доводи позивача про належність їй будматеріалів не відповідає дійсності. Посилається на пропуск позивачем строку позовної давності у три роки, вказуючи що оскільки паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок був виготовлений в 2011 році то позивачеві було відомо про її порушені права. Просить у відповідності до ст. 267 ЦК України, відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Позивач також знала про те, що її права порушені, оскільки заповіт відповідачки датований 27 січня 2012 року. Про те, що заповіт від ОСОБА_4 існує було відомо позивачеві. Відповідач уповноважував ОСОБА_8, сина позивачки, здійснити усі дії, пов'язані з введенням в експлуатацію прибудови до житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1, що ще раз доводить той факт, що всім було відомо про те, що зведена будівля і господарські споруди належить відповідачці ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_4 подала свої письмові заперечення на позов (а.с.162-165) у яких вказує, що її чоловік ОСОБА_9 1928 р.н. (помер ІНФОРМАЦІЯ_7). від шлюбу з ним є три сини: ОСОБА_10 1953 р.н. (помер ІНФОРМАЦІЯ_8), ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_9.), ОСОБА_11 1968 р.н. (помер ІНФОРМАЦІЯ_10.). У середнього сина ОСОБА_5 дружина ОСОБА_3 1956 р.н.(позивач), син ОСОБА_7 1979 р.н., син ОСОБА_8 1987 р.н. Після сметрі своїх синів, на належне їй нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, в січні 2012 року вона склала заповіт яким визначила трьох спадкоємців, які будуть власниками майна після її смерті. Ними вона вважає: від сім'ї старшого сина- онука ОСОБА_12; від сім'ї середнього сина- онука ОСОБА_8; від сім'ї молодшого сина- онуку ОСОБА_13. Онука ОСОБА_8 спадкоємцем від сім'ї свого середнього сина ОСОБА_5 з кількох причин:По-перше, перед смертю син ОСОБА_5 просив, щоб господарем прибудови яку став виключно ОСОБА_8. По-друге, онук ОСОБА_8 з самого початку займався будівництвом прибудови починаючи з пошуку, закупівлі, транспортування будівельних матеріалів та закінчуючи проведенням внутрішніх оздоблювальних робіт, більшість яких виконав самостійно. Про це можуть свідчити фіскальні чеки, які знаходяться у нього на зберіганні.По-третє, ОСОБА_8 бере безпосередню участь в піклуванні (допомога в приготуванні їжі, прибирання) над нею, як над людиною похилого віку. По-четверте, сумісні подружні стосунки її сина ОСОБА_5 з позивачкою ОСОБА_3 були незадовільні, тому що за своєю суттю ОСОБА_3 досить конфліктна та невитримана людина. По-п'яте, син ОСОБА_5 останні роки життя хворів, однак ОСОБА_3 була постійно за кордоном в Італії, при цьому грошима на лікування вона йому не допомагала. У 2004 році на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності вона дозволила ОСОБА_5 почати нову прибудову, взявши за основу одну кімнату і частину кухні від основного будинку за адресою: АДРЕСА_1.Будівництво прибудови було розпочато ОСОБА_5 на спільні гроші сім'ї розмір вкладу кожного члена сім'ї визначити не можливо.В подальшому будівництво продовжувалося на кошти її онука ОСОБА_8.Позивач в 2006-2007 році поїхала за кордон в Італію і приїжджала рідко, матеріальної допомоги не надавала.Вона надала притулок сім'ї свого середнього сина ОСОБА_5 коли вони переїхали з міста Луцьк до міста Київ у 2002 році. Завжди допомагала їм харчуватися продуктами, які вона вирощувала на своєї дачній ділянці, була до них уважна та доброзичлива.Онук ОСОБА_7 останні роки життя її сина ОСОБА_5 неуважно ставився як до нього так і до неї особисто.Позов вважає помстою за те що вона не обрала позивачку спадкоємцем від сім'ї середнього сина ОСОБА_5. Позивач ОСОБА_3 зареєстрована у будинку по АДРЕСА_1 і має право на проживання в ньому, а також буде його мати і в подальшому, як стане господарем свої частини будинку її син ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_7.(син позивача та онук відповідача) пояснив в судовому засіданні, що з 1996 року він навчався в Київському авіаційному університеті та жив за адресою АДРЕСА_1, за цією ж адресою проживав і після закінчення університету. Після смерті діда його бабуся успадкувала старий будинок. У 2003 році, продавши квартири в м.Луцьк, до м. Київа приїхали жити його батьки разом з молодшим братом. З дозволу бабусі з 2003 року його батьки стали будувати прибудову до будинку. В 2005 році він одружився та відійшов від родини. Прибудова до будинку будувалась за кошти батька та матері. Молодший брат фізично допомагав батькам у будівництві, але кошти за рахунок яких велось будівництво були лише коштами його батьків. З батьком вони разом працювали в аєропорту «Бориспіль». У 2011 році його батько скоротечно помер. Після смерті синів його бабуся обрала по одному онуку від родин кожного померлого сина та вказала їх у своєму заповіті.

Свідок ОСОБА_8 (син позивача та онук відповідача) пояснив в судовому засіданні що будівництво прибудови розпочав він зі своїм старшим братом. Будівництво розпочалось у 2004 році. Гроші на будівництво давала його мати. З 2008 року добудовувати прибудову став він сам. У бабусі(відповідача по справі) він попросив доручення щоб ввести прибудову в експлуатацію. Фундамент та стіни будували батьки за свої кошти. Дозволила будувати бабуся. Він купував доску на кришу за власні кошти, шифер купували батьки. Кошти він витрачав ті що давала йому мати. Коли велось будівництво то він навчався та підробляв неофіційно. Також він брав гроші на будівництво у відповідачки. Батьки також давали йому кошти на навчання, а мати оплатила навчання на військовій кафедрі. Він брав участь у будівництві так як вважав що буде потім жити в цьому будинку.

Свідок ОСОБА_14 пояснила в судовому засіданні що вона є дружиною старшого сина відповідача, відповідач це її свекруха. Їй невідомо джерело коштів для будівництва прибудови за адресою АДРЕСА_1. Будував прибудову середній син відповідача ОСОБА_5, але він нічого б не зробив без допомоги сина ОСОБА_15. Свекруха проводила час на дачі де в неї 40 соток города. Джерело придбання будматеріалів та обставини будівництва достоменно їй невідомі.

Свідок ОСОБА_16 пояснив в судовому засіданні що він мешкає поряд з будинком сторін по справі, бачив що будинок будував чоловік позивачки. Допомогав йому молодший син ОСОБА_15. Бачив що будувала прибудову бригада будівенльників. Роки будівництва конкретно не пам'ятає.

Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, заслухавши пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оглянувши в судовому засіданні оригінали фінансових документі на придбання будматеріалів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Законодавець в ч. 3 ст. 331 ЦК України врегулював питання правового режиму нерухомого майна до його створення (що включає прийняття до експлуатації та здійснення державної реєстрації), встановивши, що до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесу цього будівництва (створення майна).

Саме такої правової позиції дотримувався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в п. 2 Інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № Х4-150/0/4-13 роз'яснив, що «... Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК).

Поняття «забудовника», яке містилось у Законі України «Про архітектурну діяльність», згідно з яким ним визнавалася особа, яка відповідно до закону отримала право власності або користування земельною ділянкою для містобудівних потреб та виконує передбачені законодавством дії, необхідні для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об'єкта містобудування, в подальшому було виключено з тексту Закону (з 17.02.2011 р.)

Відповідно до п. 4 ст. 26, ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до п.2, 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифіката.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодного дозвільного документа, необхідність отримання яких визначена містобудівним законодавством, а також доказів того, що новозбудова прибудоваплощею 97,1 кв.м., погріб площею 10,4 кв.м. та навіс площею 41,4 кв. м., та розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 в м. Києві, на час розгляду справи були прийняті в експлуатацію та пройшли державну реєстрацію.

Таким чином суд вважає правильним спосіб захисту своїх прав обраний позивачем.

Як передбачає ч.1-2, ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України №687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону №3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Як вбачається з копії технічного паспорту на спірне домоволодіння(а.с.13), житлова прибудова (А3) площею 97,1 кв.м., погріб(А3під) площею 10,4 кв.м. та навіс площею(Л) 41,4 кв. м., розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 в м. Києві, є самочинним будівництво, без будь-якого дозволу державних органів на виконання будівельних робіт та проекту. Вказані обставини підтвердили у судовому засіданні представник позивача за позовом та представник відповідача.

Як зазначає п.7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинне будівництво, а відповідно до положень п. 6 вищезазначеної Постанови право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

В судовому засіданні встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5(сином відповідачки). Позивач з чоловіком у 2003 році погодились на пропозицію відповідача продати житло в м. Луцьк, та переїхати до м. Києва, щоб збудувавши собі житло на земельній ділянці, що належала відповідачці, за адресою: АДРЕСА_1, де був розташований невеликий старий будинок збудований в 1961 році. Відповідач визначила позивачу з її чоловіком місце на земельній ділянці на якому дозволила їм збудувати прибудову до житлового будинку саме для їх проживання. У період з 2003 по 2008 рік позивач з чоловіком ОСОБА_5 спільними зусиллями, за рахунок власних заощаджень, збудували на вказаній земельній ділянці житлову прибудову площею 97,1 кв. м, погріб площею 10,4 кв. м., та навіс площею 41,4 кв. м. Здійснення прибудови саме протягом 2003-2008 р.р., а також те, що вона зведена з піноблоків, на відміну від решти будинку, зведеного з цегли, підтверджено як технічним паспортом та характеристикою до нього, показаннями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Не заперечувався факт закінченя будівництва у 2008 року і відповідачкою як у відзиві на позов(а.с.60) так в письмових запереченнях (а.с.162-165). З довіреності виданої відповідачкою від 06.02.2008 р.(а.с.68) вбачається що вже на цей час прибудова була закінчена, так як видавши її відповідачка намагадалась вчинити дії по введенню її в експлуатацію.

В судовому засіданні встановлено що відповідач не була членом сім'ї ОСОБА_5 під час будівництва прибудови.

Сама відповідач була забезпечена житлом та не мала потреби в будівництві для себе прибудови до будинку. Прибудова будувалась лише за кошти позивача та її чоловіка та саме для них.

Суд критично розцінює покази сина позивача свідка ОСОБА_5, про те що прибудова збудована ним та за його особисті кошти. Це не підтверджує його брат свідок ОСОБА_7 Так на початок будівництва прибудови він був неповнолітнім(16 років), власних доходів не мав, знаходився на утриманні батьків. Саме позивачка утримувала його, купувала йому речі, продукти, оплачувала навчання, навіть покупала йому мотоцикл на його прохання, що свідчить про те що дана особа не мала власних доходів для здійснення витрат на придбання будматеріалів що складають житлову прибудову площею 97,1 кв.м., погріб площею 10,4 кв.м. та навіс площею 41,4 кв. м. також суд враховує зацікавленість свідка ОСОБА_5 оскільки відповідач зробила його фігурантом заповіту(а.с.143) та видавала на нього доручення(а.с.67-68).

Оцінюючи покази синів позивачки про надання батькам посильної допомоги при будівництві, суд вважає що така допомога з їх боку є логічною, адже ст. 172 СК України прямо встановлює в імперативній формі обов'язок дитини, повнолітніх дочки та сина піклуватися про батьків. Згідно цієї статті дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Але здійснення такої посильної допомоги батькам не створює для дітей підстав для виникнення права власності на будматеріали.

На думку суду, надаючи у якості доказів фінансові документи про придбання малокоштовних будматеріалів датованих після 2009 року, відповідач намагається ввести суд в оману, так як в судовому засіданні встановлено що будівництво прибудови було закінчене у 2008 році.

Оцінюючи письмові пояснення відповідача ОСОБА_4 яка подала свої письмові заперечення на позов (а.с.162-165) у яких вказує, що на належне їй нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, в січні 2012 року вона склала заповіт яким визначила трьох спадкоємців: від сім'ї старшого сина: онук ОСОБА_12; від сім'ї середнього сина: онука ОСОБА_8; від сім'ї молодшого сина: онуку ОСОБА_13(а.с.143), суд враховує, що розпоряджатися на випадок своєї смерті вона може лише майном що їй належить.

Житлова прибудова площею 97,1 кв.м., погріб площею 10,4 кв.м. та навіс площею 41,4 кв. м., розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 в м. Києві не можуть бути предметом її заповіту оскільки на час розгляду справи встановлено, що вони є об'єктами самочинного будівництва, виконаного з будматеріалів що не належать відповідачу.

Суд вважає безпідставною заяву відповідача про необхідність відмови у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Позов подається тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права через наявність таких сумнівів.

Право власності може захищатися пред'явленням позову про визнання цього права. Такий позов може бути пред'явлений до будь-якої особи, яка словами чи діями заявила про свої претензії на річ.

Згідно визначення, наведеного в ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, право звернутися з позовом про визнання права власності на будматеріали виникає не з моменту їх придбання або використання при будівництві, а з моменту, коли інша особа (в даному випадку відповідач) порушує право позивача.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В даному випадку право на звернення з позовом виникло у позивача тоді, коли відповідач повідомила позивача, що не визнає її прав на спірні об'єкти та готується звернутися до органів Держархітбудконтролю із заявою про реєстрацією за нею права власності на ці об'єкти.Як встановлено в судовому засіданні відповідач повідомила про такі наміри у травні 2017р., а в червні 2017 р., подала відповідну заяву Держархітбудконтролю Як вбачається з Листа Держархітбудконтролю від 01.09.17 р., відповідач подала заяву про отримання дозволу на початок будівельних робіт 09.06.17 р.Отже, відповідач до травня 2017року не вживала заходів із реєстрації за собою права власності на прибудову, не заперечувала проти права позивача на будівельні матеріали та збудовану з них прибудову до будинку. Отже, заява про застосування позовної давності до наявних правовідносин є безпідставною.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 6955 грн.40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15,16,317,321,376 ЦК України. ст.ст. 10,11,12, 81,258, 263, 264,265, 273, 354, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

ПозовОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, що складають житлову прибудову площею 97,1 кв.м., погріб площею 10,4 кв.м. та навіс площею 41,4 кв. м., та розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 в м. Києві.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат понесених по сплаті судового збору 6955 грн.40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва. До утворення апеляційних судів в апеляційних округах апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня отримання її копії відповідно до вимог, встановлених ст.ст.353-356 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.07.2018 року.

Суддя С.В. Ладиченко