ПОСТАНОВА

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Кропивницький

справа № 404/4110/17

провадження № 22-ц/4809/85/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура Кіровоградської області, Головне управління національної поліції у Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління національної поліції у Кіровоградській області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 травня 2018 року у складі судді Панфілової А.В. за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Кіровоградської області, Головного управління національної поліції у Кіровоградській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,

УСТАНОВИВ:

05.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Кіровоградської області, Головного управління національної поліції у Кіровоградській області, з урахуванням уточнень позовних вимог, про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 000 грн., що завдана незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, та 50 000 грн. витрат понесених у на юридичну допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 14.01.2014р., слідчим СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Кіровоградській області Берковим В.В. - ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ч.5 ст. 185 та ч.2 ст.307 КК України у кримінальному проваджені №50000302, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.06.2013р.

15.01.2014р. ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Кіровограда ОСОБА_1. обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і з того часу його було ув'язнено до Кіровоградського СІЗО.

У подальшому дане кримінальне провадження за обвинуваченням його та інших осіб за ч.5 ст. 185 та ч.2 ст.307 КК України було направлено на розгляд до Кіровського районного суду, при цьому ОСОБА_1 продовжували утримувати під вартою в Кіровоградському СІЗО.

10.06.15р. вироком колегії суддів Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1. визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України та призначено покарання - 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві власності майна. За ч.2 ст.307 КК України ОСОБА_1 було виправдано. 07.12.2015р. ухвалою колегії суддів апеляційного суду Кіровоградської області, кримінальне провадження за ч.5 ст.185 КК України стосовно ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.І ст.284 КПК України за не встановленістю достатності доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати було закрито, а його звільнено з під варти в залі суду негайно.

08.09.2016р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення колегії суддів Апеляційного суду Кіровоградської області від 07.12.2015р. залишено без змін.

Перебуваючи під вартою в Кіровоградському СІЗО у період з 15.01.2014 р. по 07.12.2015 р. ОСОБА_1 фактично провів там один рік десять місяців 23 дні.

Право на відшкодування шкоди завданої фізичній особі незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю у сфері правосуддя виникає за умови постановлення судом виправдовувального вироку, що і відбулося 07.12.15р. - позивача було фактично виправдано за відсутністю в діях складу злочину.

Внаслідок незаконного позбавлення волі і тримання під вартою позивач зазнав моральних страждань та у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону.

Враховуючи, що період перебування під вартою складає 23 місяці, та враховуючи всі обставини справи, характер його моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи внаслідок його ув'язнення та притягнення кримінальної відповідальності, позивач визначив розмір відшкодування - 2 000 000 грн. Зазначав, що ув'язненням був порушений його нормальний ритм життя, порушені його плани, постраждала репутація як громадянина, перебування в нелюдських умовах СІЗО негативно вплинуло як на фізичне так і психічне здоров'я.

Після звільнення позивач переніс надскладну операцію по видаленню 1/2 шлунку, що безпосередньо пов'язано з його неналежним харчуванням в умовах СІЗО, нервовими стресами.

Окрім того, не витримавши нервового стресу притягненням до кримінальної відповідальності та його ув'язненням, тяжко захворіла мати позивача, яка фактично перебувала на його утриманні, та 11.01.2017 року померла.

Посилаючись на вказані обставини і відповідні норми закону, позивач просив стягнути вказану суму коштів у відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 травня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 - 72 853,33 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в розмірі 72 853,33 грн., оскільки позивач перебував під слідством та судом з 14.01.2014 року по 07.12.2015 року, тобто один рік 10 місяців 23 дні, у своєму розрахунку послався на мінімальний розмір заробітної плати: 3 200 грн. х 22 місяці 23 дні, в іншій частині позов вважав недоведеним та необґрунтованим.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Головне управління Національної поліціїподало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначено, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

На думку скаржника подані позивачем судові рішення не встановлюють протиправність чи незаконність дій правоохоронних органів.

Звернуто увагу на епікриз № 5237, наданий позивачем, відповідно до якого, він знаходився на стаціонарному лікуванні з 12.09.2012по 25.09.2012,з діагнозом гіпертонічна хвороба, в ньому міститься запис: «хворіє близько 5 років, стан погіршився тиждень тому, після нервового перенапруження». Даний епікриз не може бути доказому даній справі, він лише вказує на те, що позивач мав нервові перенапруження і проблеми зі здоров'ям задовго до повідомлення йому про підозру (14.01.2014) та тримання під вартою (15.01.2014).

Згідно виписки - епікризу із медичної картки стаціонарного хворого № 8040 позивача госпіталізовано: 30.09.2016, а виписано: 12.10.2016., зазначено: «Зі слів: вважає себе хворим впродовж 12 годин, коли з'явилися скарги,зазначені в п. 7 зазначеного виписки-епікризу, самостійно не лікувався. Повний діагноз: «Виразкова хвороба, хронічна виразка цибулини 12п кишки...».

Тому ГУ НП вважає, що дане захворювання і резекція частини шлунку, не є наслідком повідомлення про підозру і тримання під вартою, а навпаки, виникло внаслідок тривалого лікування гіпертонічної хвороби, яка загострювалася ще в 2014 році, нервових перенапружень, а також безвідповідального ставлення до свого здоров'я, невчасного лікування.

Вказує, що в умовах СІЗО є медична частина, до якої тимчасово ув'язнені мають право звертатися за допомогою і лікуванням, в невідкладних випадках чи складних ситуаціях до медичних закладів поза межами СІЗО, однак позивач не надав документів, які б свідчили про звернення до медичної частини і скарги на здоров'я. Тобто, на час тримання під вартою та повідомлення про підозру, позивач не скаржився на стан здоров'я, до лікарів не звертався за медичною допомогою,не проходив лікування в умовах стаціонару.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, формально підійшов до встановлення наявності чи відсутності факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, проігнорував норми ЦПК України, на які посилалося ГУ НП в Кіровоградській області.

Державна казначейська служба України також подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Позовні вимоги не доведені належним чином, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між притягненням позивача до відповідальності та шкодою, на яку він вказує. Позивачем не доведено факту тяжких психічних переживань з цього приводу та інших негативних наслідків морального характеру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного та належного дослідження обставин справи та з порушеннями вимог матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції застосував вимоги ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), якою передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тим самим в оскаржуваному рішенні обрахував лише мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди - 72 853,33 грн.

Вказаним Законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, водночас не встановлено граничний розмір такої шкоди.

Вказує, що судом проігноровано вимоги п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вважає, що судом не враховано характер та обсягу страждань, стан здоров'я, наявність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, що призвели до обмеження свободи позивача та у позбавленні спілкування із рідними та оточуючими людьми, можливості реалізації життєвих планів, та потребували значних зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану тощо.

Просить урахувати, що позивачем перенесено надскладну операцію з видалення 2/3 шлунку, що безпосередньо пов'язано з неналежним харчуванням в умовах СІЗО, нервовими стресами. Вказане підтверджується довідками та тим, що до 15.01.2014 (обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) він не перебував на відповідному обліку в медичних установах і був нормальною здоровою особою. Не витримавши нервового стресу щодо притягненням єдиного сина до кримінальної відповідальності та його ув'язнення, тяжко захворіла на виразку шлунку мати позивача, яка перебувала на його утриманні, і згодом померла.

Після звільнення ОСОБА_1 двічі знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом: виразка шлунку, після операції потребує постійного вживання медичних препаратів, чималих коштів, яких не має, оскільки він тривалий час перебував під вартою, після переніс операцію, після якої має протипоказання до фізичних навантажень.

У зв'язку з незаконним діями органу досудового слідства, прокуратури та суду, позивач був позбавлений права працювати, навчатись та жити повноцінним життям, спілкуватись з рідними та близькими, займатись вихованням своєї доньки. Тривале перебування під вартою та в місцях позбавлення волі, тривалий характер моральних страждань, нелюдське відношення з боку працівників правоохоронних органів та працівників слідчого ізолятора.

Прокуратура Кіровоградської області подала відзив на апеляційні скарги, в якому просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області задовольнити частково, рішення суду змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 36 427 грн.

Представник Головне управління Національної поліції у Кіровоградській області, яке про час і місце розгляду справи повідомлене відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК Українив судове засідання не прибув.

Державна казначейська служба України подала клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с.20 т.2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, які підтримали доводи своєї апеляційної скарги та заперечували проти задоволення інших апеляційних скарг, прокурора Володіної А.Г., яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги Державної казначейської служби та Головного управління Національної поліції не підлягають задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 14.01.2014 року слідчим СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Кіровоградській області Берковим В.В. ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ч. 5 ст. 185 та ч. 2 ст. 307 КК України у кримінальному проваджені №50000302, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.06.2013 року (а.с.56-60).

15.01.2014 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда - ОСОБА_1. застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і з того часу його було ув'язнено до Кіровоградського СІЗО (а.с.61-64).

У подальшому дане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 та інших осіб за ч.5 ст. 185 та ч.2 ст.307 КК України було направлено на розгляд до Кіровського районного суду, при цьому ОСОБА_1 продовжували утримувати під вартою в Кіровоградському СІЗО.

10.06.15 року, вироком колегії суддів Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1. визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України та призначено покарання - 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. За ч.2 ст.307 КК України ОСОБА_1 було виправдано (а.с.17-23).

07.12.2015р. ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Кіровоградської області, яка залишена без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 08.09.2016 року (а.с.35-36), закрите кримінальне провадження за ч.5 ст.185 КК України стосовно ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за не встановленістю достатності доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати, ОСОБА_1 звільнено з під варти в залі суду негайно (а.с.9-16).

ОСОБА_1 фактично перебував під вартою в Кіровоградському СІЗО у період з 15.01.2014 року по 07.12.2015 року, один рік десять місяців 23 дні, що підтверджується копією довідки відділу по контролю за виконанням судових рішень Кіровоградської УВП №14 (а.с.25).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до пункту п'ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач незаконно перебував під слідством та судом, 07.12.2015 року ухвалою колегії суддів апеляційного суду Кіровоградської області, кримінальне провадження за ч.5 ст.185 КК України стосовно ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за не встановленістю достатності доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати було закрито (а.с.9-16), а ОСОБА_1 звільнено з під варти в залі суду негайно.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, вважав, що у зв'язку з викладеним позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв'язку з цим нормальних життєвих зв'язків, вимушених змінах в організації його життя.

За таких підстав позивач має право на відшкодування моральної шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Частиною 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України в постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15.

Згідно зі ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню суд правомірно виходив із до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», яким установлено з 1 січня 2017 року мінімальну заробітну плату на рівні 3200 грн.

Оскільки позивач перебував під слідством та судом з 14.01.2014 року (постанова про порушення кримінальної справи стосовно позивача від 15 січня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 та ч. 2 ст.307 КК України) по 7 грудня 2015 року (ухвала апеляційного суду Кіровоградської області від 7 грудня 2015 року), тобто один рік 10 місяці 23 дні, з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 05.07.2017 року, то мінімально встановлений розмір відшкодування моральної шкоди становить 72 853,33 грн. (3200 грн. х 22 місяці 23 дні).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди (у тому числі моральної) здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що діють на час розгляду справи. Визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом, 22 місяці 23 дні, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, суд першої інстанції з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством і судом у сумі 72 853,33 грн. Проте, перевіряючи обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір гарантованого мінімуму за час перебування під слідством і судом з утриманням під вартою не в повному обсязі компенсує завданої позивачу шкоди, з огляду на таке.

Судом першої інстанції не було враховано, що протягом строку незаконного перебування під слідством і судом ОСОБА_1 перебував під вартою, утримувався в умовах повної ізоляції від суспільства, був позбавлений можливості спілкування з членами сім'ї, малолітньою дочкою, родичами, не мав повноцінного харчування, медичного забезпечення, що призвело до погіршення його здоров'я, а також членів його сім'ї, зокрема матері, яка захворіла на тяжку хворобу, що стала причиною її смерті, після звільнення з місць позбавлення волі позивач переніс складну операцію, яка призвела до зниження рівня працездатності.

Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (справа «Нахманович проти Росії»).

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суд з урахуванням практики Європейського суду з прав людини дійшов висновку, що порушена проти ОСОБА_1 кримінальна справа мала тяжкі наслідки для нього, оскільки він близько двох років страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, зважаючи на те, що був ув'язненим, щодо нього було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З урахуванням установлених обставин у справі, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, зважаючи на засади верховенства права, вимог розумності і справедливості, суд апеляційної інстанції вважає необхідним також врахувати ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, втрату ділової репутації, що не підлягає відновленню, тривалість обмеження його конституційних прав, а тому дійшов висновку, що достатньо підстав для визначення розміру компенсації у сумі 200 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконними діями державних органів (слідства та суду), саме такий розмір відповідає характеру та обсягу страждань позивача.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди значно завищений не заслуговують на увагу, оскільки законодавцем встановлено граничну межу щодо гарантованого мінімуму відшкодування моральної шкоди, а максимальний розмір законом не обмежено.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо безпідставного відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з підпунктом 1 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України, тому висновки суду першої інстанції щодо відшкодування на моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України є законними і обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів, які свідчать про протиправність діянь держави України в особі Національної поліції під час досудового розслідування у кримінальному провадженні не спростовують висновків суду, оскільки протиправність дій органів поліції, прокуратури і суду встановлена судом першої інстанції із викладенням мотивів у рішенні суду. Моральна шкода, завдана органами слідства і суду є підставою для настання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме для держави, тому суд стягнув кошти у відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статті 1176 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає зміні в частині розміру відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню, та стягнути із Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України на користь ОСОБА_1 - 200 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційні скарги Головного управління національної поліції у Кіровоградській області та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 травня 2018 року змінити.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України, , місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНПП НОМЕР_1, у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко