ПОСТАНОВА

Іменем України

03.04.2018 року м. Кропивницький

Справа № 403/196/17

Провадження № 22-ц/781/446/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Мурашка С.І.,

учасники справи:

позивач - ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Кіровоградського обласного управління;

відповідач - ОСОБА_4;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ державної виконавчої служби Устинівського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області; Товариство з обмеженою відповідальністю «Нива»,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області (суддя Годованець І.А.) від 6 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

7 квітня 2017 року ПАТ «Державний Ощадний Банк України», в особі якого діє філія-Кіровоградське обласне управління, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 21 719 грн. 35 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 25 жовтня 2004 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі Устинівського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» №3027, та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №193 (далі - Договір) згідно умов якого відповідачу по справі надано кредит в сумі 75000 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит частинами починаючи з 30 вересня 2006 року до 25 жовтня 2007 року і сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом в розмірі 22% річних. Виконання зобов'язань позичальника за кредитним договору забезпечено пенею а також заставою згідно укладеного 31 березня 2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ТОВ «Нива» договору застави. Заборгованість ОСОБА_4 не сплатила. Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2007 року звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 жовтня 2004 року № 193 у розмірі 77 211 грн. 69 коп. на заставне майно ТОВ «Нива» згідно договору застави від 31 березня 2005 року. Заборгованість ОСОБА_4 станом на 16 березня 2017 року становить 21 719 грн. 35 коп. і складається з наступного: прострочений основний борг - 17 278, 06 грн. та нарахована пеня - 4 441, 29 грн.

Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2017 року залучено до участі в справі, як третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ державної виконавчої служби Устинівського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 6 грудня 2017 року залучено до участі в справі, як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нива».

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 6 грудня 2017 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» борг за кредитним договором в сумі 21 719, 35 грн. та судові витрати в сумі 1 600 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що сума, ОСОБА_4 боргові зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала а одержані від реалізації предметів застави кошти не покрили у повному обсязі суму боргу. При цьому суд відхилив заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності обґрунтувавши своє рішення тим, що не припинилося право застави і рішення суду про звернення стягнення на предмети застави в черговий раз пред'явлено банком до примусового виконання.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Відповідач посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду внаслідок неправильного дослідження і оцінки доказів, порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема відповідач обґрунтовує свої тези тим, що наявність та розмір боргу не є доведеним позивачем доказами. Суд не врахував, що строк виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором сплинув 25 жовтня 2007 року, а з позовом банк звернувся лише у квітні 2017 року, тобто поза строками давності. Суд невірно застосував норми матеріального права щодо позовної давності.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача у якому заперечуються доводи апеляційної скарги про недоведеність наявності простроченого боргу а також стосовно позовної давності. Позивач, які і суд першої інстанції, вважає, що позовна давність не спливла у зв'язку з тим, що право застави банку не припинилося.

Згідно п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Розглянувши справу за наявними в ній доказамита перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанціїв межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив такі обставини.

Відповідно до укладеного 25 жовтня 2004 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (назву змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України» у зв'язку із зміною організаційно-правової форми) і ОСОБА_4 кредитного договору за №193 остання отримала грошові кошти у сумі 75000 грн.

Як вбачається з умов вказано договору, позичальник (відповідач по справі) зобов'язалася сплатчувати щомісячно відсотки за користування кредитом у розмірі 22 % річних та повернути кредит частинами у період з 30 вересня 2006 року до 25 жовтня 2007 року згідно графіку (пункти 1.1 - 1.5.3.1 кредитного договору).

Пунктом 4.1.1 кредитного договору встановлена відповідальність позичальника за порушення взятих на себе зобов'язань щодо повернення суми кредиту та сплати процентів у формі пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на у період, за який вона нараховується.

Виконання позичальником своїх зобов'язань, які виникають з кредитного договору, забезпечено заставою у відповідності до договору застави від 31 березня 2005 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ТОВ «Нива» в особі його директора ОСОБА_4, предметом якої являються транспортні засоби та інше рухоме майно.

Позичальник ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала.

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2007 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ВАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором від 25 жовтня 2004 року в сумі 77211 грн. 69 коп. звернено стягнення на предмет застави.

Сума, одержана від реалізації предметів застави, не покрила борг ОСОБА_4 перед позивачем в повному обсязі. Станом на 16 березня 2017 року борг відповідача по кредиту становить 17278 грн. 06 коп. Крім того позивачем нарахована пеня за період з 23 вересня 2010 року по 3 серпня 2011 року - 4441 грн. 29 коп. Загальна сума заборгованості - 21719 грн. 35 коп.

19 червня 2017 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності (а. с. 55), яка, на її думку, спливла.

Переглядаючи справу суд виходить з такого.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів.

За кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами цивільного законодавства встановлено загальну та спеціальну позовну давність: загальна позовна давність у три роки (ст. 257 ЦК), спеціальна позовна давність, в тому числі щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), тривалістю один рік.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давностідо основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майнотощо)

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові, а згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Факт невиконання ОСОБА_4 зобов'язань перед ПАТ «Державний ощадний банк України», які виникли з кредитного договору від 25 жовтня 2004 року № 193, встановлено рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2007 року, яке, відповідно до діючої на час розгляду справи судом першої інстанції норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України, має приюдиційне значення.

Матеріали справи, зокрема наданими учасниками справи суду копії документів виконавчого провадження по виконанню рішення суду від 21 листопада 2007 року, не містять відомостей про повне виконання вказаного рішення та погашення боргу за рахунок продажу заставного майно.

Як вбачається з постанов державної виконавчої служби (а.с. 24 - 37), рішення суду виконане частково, а виконавчий лист неодноразово повертався стягувану (позивачу по справі) у зв'язку з відсутністю майна, на яке належить звернути стягнення, а не у зв'язку з виконанням рішення.

Відповідач, являючись зобов'язаною особою за кредитним договором, не надала суду доказів виконання нею зобов'язань перед позивачем. Такими доказами могли бути квитанції про прийняття банком готівкових коштів в рахунок сплати боргу або доручення відповідача на перерахування коштів у безготівковій формі.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним у справі доказам, які підтверджують невиконаного відповідачем боргового зобов'язання та дійшов обґрунтованого висновку про наявність боргу ОСОБА_4 перед позивачем.

До апеляційної скарги відповідач не надав нових доказів, які б спростовували такий висновок суду, а тому її доводи в цій частині є безпідставними.

Водночас суд вважає, що у справі має місце пропущення позивачем позовної давності.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову особою, право якої порушене.

Пред'явлення потерпілим, чиє право порушене, позову в межах позовної давності створює для нього можливість незалежно від волі правопорушника отримати судовий захист своїх прав чи інтересів.

Натомість пред'явлення позову за межами позовної давності - це законне право правопорушника уникнути переслідування або примусового притягнення судом до відповідальності після закінчення певного періоду часу після скоєння правопорушення.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту має здійснюватися позичальником частинами згідно графіку.

Сторони по справі не надали такого графіку, а тому суд позбавлений можливості встановити початок перебігу позовної давності щодо кожного простроченого відповідачем щомісячного платежу окремо.

Проте, договором встановлено, що кредит має бути повернутий в повному обсязі, тобто остаточно, не пізніше 25 жовтня 2007 року.

У зв'язку з цим суд робить висновок про те, що позовна давність стосовно вимог позивача про сплачу простроченого кредиту остаточно спливла 25 жовтня 2010 року.

За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давностідо основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до вимоги про стягнення неустойки.

До суду позивач звернувся 7 квітня 2017 року, що підтверджується відомостями з поштового конверту, в якому була надіслана позовна заява (а.с. 32).

Відомостями про існування передбачених статтями 263 і 264 ЦК України підстав для зупинення або переривання перебігу позовної давності суд не володіє.

Поважних причин пропущення позивачем позовної давності суд не встановив.

Отже суд робить висновок, що позивач без поважних причин пропустив позовну давність, а тому, з урахуванням зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції заяви відповідача про застосування наслідків спливу цього строку, в позові належить відмовити повністю.

Вважаючи, що позивач не пропустив строк звернення до суду, суд першої інстанції помилково пов'язав наявність невиконаного ТОВ «Нива» зобов'язання, яке виникло з договору застави і підтверджене рішенням суду, з перебігом позовної давності щодо вимог до ОСОБА_4

Суд не врахував, що правовідносини, які виникли між банком і позичальником є відмінними від тих, які виникли між банком і заставодавцем.

Наявність невиконаного рішення суду щодо заставодавця не впливає на перебіг позовної давності щодо вимог до боржника за основним зобов'язанням.

Та обставина, що ОСОБА_4 являлася директором ТОВ «Нива» і водночас боржником за кредитним договором також не впливає на перебіг позовної давності щодо пред'явленого до неї особисто позову.

Суд першої інстанції не перевірив доводів відповідача належним чином, у зв'язку з чим був позбавлений можливості правильно застосувати до спірних правовідносин норми ст. 256 - 258, 260, 261, 266, 267 ЦК України, що в свою чергу являється підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України у зв'язку з ухваленням судом нового рішення про відмову в позові сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір у сумі 2400 грн., що підтверджується квитанціями (а.с. 208, 221), покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 6 грудня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ПАТ «Державний Ощадний Банк України до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредиту та пені відмовити повністю.

Стягнути з ПАТ «Державний Ощадний Банк України на користь ОСОБА_4 судові витрати.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 3 квітня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: А.М. Головань

С.І. Мурашко