МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

12 квітня 2018 року Справа №370/1226/15-ц

Суддя Макарівського районного суду Київської області Тандир О.В., розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження,

в с т а н о в и в :

11.04.2018 року до Макарівського районного суду Київської області надійшла скарга адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження від 14.03.2018 року, що була надіслана поштою 04.04.2018 року (згідно штампу відділення звязку) та клопотання про поновлення пропущеного з поважної причини строку її оскарження.

В обґрунтування пропуску строку оскарження вказаної вище постанови заявник вказав, що про оскаржувану постанову приватного виконавця довідався 19.03.2018 року а її копію отримав лише 21.03.2018 року під час ознайомлення з матеріалами провадження, а тому вважає, що з поважних причин пропустив встановлений ст.449 ЦПК України строк оскарження постанови.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на подання відповідної скарги, суд керується наступним.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як передбачено ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Вказані норми повністю кореспондуються із ст. 127 ЦПК України, відповідно до якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважною причиною пропуску процесуального строку як в теорії процесуального права так і у судовій практиці вважаються обставини, які обєктивно унеможливлюють вчинити відповідну процесуальну дію у встановлений законом чи судом строк.

Посилання заявника на те, що про оскаржувану постанову приватного виконавця він довідався лише 19.03.2018 року а її копію отримав 21.03.2018 року під час ознайомлення з матеріалами провадження не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Інших обставин на обґрунтування поважності причин строку оскарження постанови заявником не вказано та не додано відповідних доказів. Більше того, навіть з 21.03.2018 року десятиденний строк на оскарження постанови виконавця спливає 04.04.2018 року, з урахуванням вихідних днів, а дану скаргу заявник здав на пошту 04.04.2018 року, тобто із пропуском встановленого ст. 449 ЦПК України строку.

Відтак, обставин, що унеможливлювали звернення заявника із відповідною скаргою у встановленому порядку у визначений законом строк судом не встановлено.

Посилання заявника на ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» в даному випадку не може застосовуватися з огляду на вимоги ст. 3 ЦПК України, який є спеціальним законом по відношенню до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, вважаю, що у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку оскарження постанови приватного виконавця слід відмовити, а скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження слід залишити без розгляду та повернути заявникові.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

При цьому легітимна мета обмеження прав дотримана, права заявника не порушені, оскільки він з іншим клопотанням про поновлення процесуального строку на оскарження постанови, навівши поважні підстави для його поновлення, до суду не звернувся, знав про існування постанови виконавця, отримавши її копію, як він стверджує, завчасно.

Керуючись ст.ст.126-127, 260, 449 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Відмовити адвокату ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 у поновленні строку на оскарження постанови Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження.

Скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на оскарження постанови Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження залишити без розгляду та повернути заявникові.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області у порядку і строки, передбачені ст.ст.354-355 ЦПК України з урахуванням особливостей, передбачених 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя О.В. Тандир