Номер провадження 2/243/1122/2018
Номер справи 243/1975/18
І м е н е м У к р а ї н и
«12» квітня 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого - судді Хаустової Т.А.
за участю: секретаря судового засідання - Кобець О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків, відшкодування збитків,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, відсотків, відшкодування збитків, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 06 листопада 2003 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики.
Відповідно до умов даного Договору, ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти в розмірі 6100,00 грн., що еквівалентно станом на 06 листопада 2003 року 1100 доларів США.
Про що власноручно написав відповідний договір, та зобовязувався повернути борг за першою його вимогою.
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. ( Грошового зобовязання ).
Відповідач не повернув, йому отриману суму позики і по теперішній час, що є підставою для застосування наслідків, передбачених ст. 1050 ІДК України.
Розмір і порядок одержання процентів, позикодавцем, в договорі позики, від 06 листопада 2003 року, не зазначено.
Вважає, що відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню три відсотка річних від простроченої суми, за весь час прострочення, з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 р., яка складає: 422,86 грн.
з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року - ( 3, 25 % х 13 011,36 грн. ) = 422, 86 грн.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлює відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання. На відміну від ч. 1 ст. 548 ЦК України, що допускає забезпечення тільки основного зобовязання, ч. 2 ст. 625 ЦК не встановлює такого обмеження. Тому ч. 2 ст. 625 ЦК має застосовуватись, до випадків прострочення виконання грошового зобовязання, завжди.
На підставі Рішення, Словянського міськрайонного суду Донецької області, від 18 березня 2014 року, утворилась заборгованість за відсотками, за користування сумою позики, у розмірі 5214,44 грн., сплачений судовий збір в сумі 160,24 грн., за період часу з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, у загальному розмірі складає: 5214, 44 грн. + 160, 24 грн. = 5374,68 грн., а з урахуванням індексу інфляції на 01.01.2018 р. = 9 842,94 грн.
Згідно з даними Держкомстату України індекс інфляції у відсотках складав: у 2015 році - 143,3 %; у 2016 році-112, 4%; у 2017 році - 113,7 %.
5 374,68 грн. х 143,3 % = 2 327,23 грн. ( за період часу з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року)
( 5 374, 68 грн. + 2 327, 23 грн. ) = 7701,91 грн. х 112, 4 % = 955, 03 грн. ( за період часу з 01січня 2016 року по 31 грудня 2016 року)
( 7701,91 грн. + 955,03 грн. ) = 8656, 94 грн. х 113,7 % = 1186,00 грн. ( за період часу з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року) у загальному розмірі складає: 2327, 23 грн. + 955, 03 грн. + 1186, 00 грн. = 4468,26 грн. (втрати кредитора, за відсотками, від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів ).
На підставі Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, утворилась заборгованість за відсотками, за користування сумою позики, у розмірі 3180,49 грн., три проценти річних у розмірі 549,50 грн., сплачений судовий збір в сумі 234,40 грн., за період часу з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року, у загальному розмірі складає: 3180,49 грн. + 549,50 грн. + 234,40 грн. = 3964,39 грн., а з урахуванням індексу інфляції на 01січня 2018 року = 4543, 19 грн. за грудень 2016 року = 100, 9 %, за 2017 рік = 113, 7 %, тому в загальному розмірі = 114, 6 %
3964, 39 грн. х 114, 6 % = 578,80 грн. (втрати кредитора, за відсотками, від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів ).
Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин », за змістом частини другої статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого у національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації ( плати ) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
-з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року, сума складає 154,28 грн.
( 13 011,36 гри. х 14 % : 366 дн. х 31 дн.)
-з 01 січня 2017 року по 13 квітня 2017 року, сума складає 514,03 грн.
( 13 011,36 грн. х 14 % : 365 дн. х 103 дн. )
-з 14 квітня 2017 року по 25 травня 2017 року, сума складає 194,63 грн.
( 13 011, 36 грн. х 13 % : 365 дн. х 42 дн. )
-з 26 травня 2017 року по 02 серпня 2017 року, сума складає 307,45 грн.
( 13 01 1,36 грн. х 12,5 % : 365 дн. х 69 дн. )
-з 03 серпня 2017 року по 26 жовтня 2017 року, сума складає 363,60 грн.
(13 011,36 грн. х 12, 0 % : 365 дн. х 85 дн. )
-з 27 жовтня 2017 року по 14 грудня 2017 року, сума складає 235,80 грн.
( 13 011, 36 грн. х 13, 5 % : 365 дн. х 49 дн.)
-з 15 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року, сума складає 87,87 грн.
( 13 011, 36 грн. х 14, 5 % : 365 дн. х 17 дн. )
Отже, розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, за весь час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року, складає суму у розмірі - 1857, 66 грн.
Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця.
Згідно умов договору позики від 06 листопада 2003 року, укладеним між ОСОБА_1, та ОСОБА_2, сума позики, яку ОСОБА_1, передав у позику ОСОБА_2, становить 6100 грн., що значно більше пятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Заочним рішенням Словянського міськрайонного суду, Донецької області від 23 березня 2017 року, по даній цивільній справі, позов ОСОБА_1 було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляції за час прострочення у сумі 6911,36 грн., три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі - 549,50 грн., за період з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2016 року, проценти на рівні облікової ставки за час користування позикою, з 01 січня 2014 року по 30 листопада 2016 року, у розмірі 3180,49 грн., судові витрати у розмірі - 234,40 грн.
В той же час, відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором або законом.
06 листопада 2003 року між сторонами було укладено в простій письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальникові ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6100,00 грн., що станом на 06 листопада 2003 року було еквівалентно 1100 доларів США, які позичальник повинен був повернути за першою вимогою.
Вимогу про повернення суми боргу позивач предявив 01 жовтня 2013 року.
Наведене свідчить про те, що в момент укладення договору сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає повернення боргу в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день платежу, позивач, намагався уникнути ризику, повязаного з можливим падінням курсу української гривні, а відповідач взяв на себе такий ризик.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позовні вимоги в частині стягнення суми від інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.
З огляду на те, що предметом позики, грошового зобов'язання, встановлено еквівалент доларів США, висновок Словянського міськрайонного суду, Донецької області, від 23 березня 2017 року, про можливість нарахування інфляційних втрат на стягнуту суму коштів, визначену який гривневий еквівалент доларів США, є помилковим.
Верховний Суд України у постановах від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс14 та від 27 січня 2016 року по справі № 6-771 цс 15 дійшов правового висновку, який є обовязковим до застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента і пов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 та за ухвалою від 08 грудня 2017 року у справі № 360/2428/16-ц.
В наслідок зміну Національним банком України курсу гривні у відношенні до долара США, з відповідача, ОСОБА_2, на користь позивача, ОСОБА_1, підлягає стягненню курсова різниця.
Як зазначалося вище, що відповідачем ОСОБА_2, основна сума боргу не поверталася, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, необхідно приймати до уваги Розпорядження Національного банку України від 31 грудня 2017 року. Враховуючи тільки точні дані, згідно розрахунку, позивач у звязку із знеціненням або пошкодженням речі мусить зробити лише поновлення майнового стану.
Правова система України не знає таких джерел цивільного права як судовий прецедент.
Тому судове рішення, що набрало чинності, не обовязкове для суду, який згодом розглядає спір, який передбачає застосування тих же правових норм. Не обовязкові для суду і висновки в рішенні суду, яким раніше було вирішено аналогічний спір між тими ж сторонами.
У постанові від 06 листопада 2013 року (справа № 6-111 цс 13) Верховним Судом України викладено правовий висновок про те, що згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 12 квітня 2018 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив. (а.с.51,52).
Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача ним не отримується (а.с.56).
У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.
У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.
Так, в судовому засіданні встановлено, що 06 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за яким позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 6100 грн., що еквівалентно станом на 06 листопада 2003 року 1100 доларів США. Строк повернення позики договором не встановлений, договір було оформлено у вигляді розписки (а.с. 29).
Вказаними судовими рішеннями встановлено, що грошові зобов'язання ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 мають виконуватися у валюті договору позики - у гривні. При цьому судові інстанції виходили з того, що предметом договору позики між сторонами у справі були 6100 грн., а не будь-яка сума у доларах США (а.с. 30-33, 34-42).
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтю 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.
За приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Так, судом встановлено, що предметом позики були грошові кошти у сумі 6100 грн. згідно приписів ст. 1046 ЦК України, позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Позичальник ОСОБА_2 свої зобовязання щодо повернення боргу, зазначеного у Розписці не виконує.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту договору позики можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання до його фактичного виконання й не позбавляє кредитора права на отримання сплатити суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16.
Тому, суд приходить до переконання, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми індексу інфляції за відсотками, на підставі рішення, Словянського міськрайонного суду Донецької області, від 18 березня 2014 року, за весь час прострочення з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, у розмірі 4468,26 грн., суму інфляції за відсотками на підставі рішення, Словянського міськрайонного суду Донецької області, від 23 березня 2017 року, за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року, у розмірі 578,80 грн, не підлягають задоволенню, оскільки норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, дають право позикодавцю щодо отримання боргу від боржника, яке відповідно до розписки становить 6100,00 грн, з урахування встановленого індексу інфляції та 3% річних. Дія норми ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовується до вже стягнутих, за судовими рішеннями, відсотків та сум індексу інфляції.
Крім того суд вважає належним зазначити, щодо інфляційних втрат, які позивач нараховував у своєму розрахунку, виходячи з суми судового збору, який стягнуто з відповідача за рішеннями суду та несплаченого відповідачем.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Якщо за рішенням суду з боржника стягнуто судовий збір, правова природа цієї заборгованості як судового збору не змінюється, судовий збір не перетворюється на грошове зобов'язання у розумінні ч. 1 ст.509 ЦК України, а отже, відсутні підстави для застосування у такому разі положень ч. 2 ст.625 ЦК України.
Крім того, Заочним рішенням Словянського міського суду Донецької області №243/119 03/13-ц від 18 березня 2014 року, зміненим Рішенням Апеляційного суду Запорізької області з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 стягнута сума боргу в розмірі 6100 грн. та проценти за користування позикою у розмірі 5214, 44 грн. за період з 06лютого 2004 року по 31 грудня 2013 року.
Позивач зазначає, що на час звернення з даним позовом до суду, рішення суду боржником не виконане. Раніше з позовними вимогами про стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року позивач не звертався, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме : суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2129 цс16.
З 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року кількість прострочених днів складає 31 день, з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року кількість прострочених днів складає 365 днів, а всього прострочених днів виконання зобовязання складає 396 днів.
Так, сума 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року вираховується за формулою: 3% * суму боргу * кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році), що складає 198,54 грн. (3% х 6100 грн. х 396) / 365 = 198,54 грн.).
Таким чином, суд доходить до висновку про невірність наведеного позивачем розрахунку трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 01 грудня 2016 року до 31 грудня 2017 року у розмірі 422,86 грн. та про часткове задоволення позовних вимог у цій частині у розмірі 198,54 грн.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 1857,66 грн., суд виходить з наступного.
Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Зазначене правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року).
Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи відсутність обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, за яких договір позики вважається безпроцентним, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 процентів від суми позики, які у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України.
Облікова ставка Національного банку України у відповідні періоди складала:
з 01 грудня 2016 року по 13 квітня 2017 року (134 дня) 14,0%
з 14 квітня 2017 року по 25 травня 2017 року (42 дня) 13,0%
з 26 травня 2017 року по 02 серпня 2017 року (69 днів) 12,5%
з 03 серпня 2017 року по 26 жовтня 2017 року (85 днів) 12,0%
з 27 жовтня 2017 року по 14 грудня 20 17 року (49 днів) 13,5%
з 15 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року (17 днів) 14,5%
Сума процентів за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк, з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року.
Отже, за період часу з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року загальний розмір відсотків за користування позикою, що підлягає стягненню становить 871,13 грн., а саме:
-За період часу з 01 грудня 2017 року по 13 квітня 2017 року 313,52 грн. (6100,00 грн. - сума боргу х 14,0% х 134 дня : 365 днів);
-За період часу з 14 квітня 2017 року 25 травня 2017 року 91,25 грн. (6100,00 грн. - сума боргу х 13,0% х 42 дня : 365 днів);
-За період часу з 26 травня 2017 року по 02 серпня 2017 року 144,14 грн. (6100,00 грн. - сума боргу х 12,5% х 69 днів : 365 дня);
-За період часу з 03 серпня 2017 року по 26 жовтня 2017 року 170,47 грн. (6100,00 грн. - сума боргу х 12,0% х 85 дня : 365 дня);
-За період часу з 27 жовтня 2017 року по 14 грудня 2017 року 110,55 грн. (6100,00 грн. - сума боргу х 13,5 % х 49 дня : 365 дня);
-За період часу з 15 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року 41,20 грн. (6100,00 грн. - сума боргу х 14,5% х 17 днів : 365 дня).
Таким чином, суд доходить до висновку про невірність наведеного позивачем розрахунку процентів за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк з 01 грудня 2016 року по 31 гружня 2017 року у розмірі 1857,66 грн. та про частково задоволення позовних вимог у цій частині у розмірі 871,13 грн., які підлягаю стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1
Приймаючи до уваги, що сума основного боргу відповідачем не сплачена, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а позивач ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_2 відсотків за час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 871,13 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 198,54 грн., а всього1069,67 грн.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаєтьсґя на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів.
Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1% відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.
Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року №2246-19, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2018 року складає 1762,00 грн.
При зверненні до суду 14 березня 2018 року позивачем сплачено судовий збір у сумі 680 грн. 00 коп. (а.с.1).
Суд прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотків за час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 871,13 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 198,54 грн., а всього 1069,67 грн.
Тому судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 становить 28,90 грн.(680 грн. * 4,25% / 100%).
Враховуючи те, що при зверненні з даним позовом до суду позивач ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір у розмірі 704,80 грн, а сплатив 680,00 грн, суд приходить до переконання, що з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 23,75 грн ( 704,80 грн. судовий збір, який повинен був сплачуватися при зверненні до суду позивачем - 680,00 грн. сплачений судовий збір позивачем при звернення до суду = 24,80 грн. сума несплаченого позивачем судового збору. Процентне співвідношення задоволених вимог 4,25% , що складає 1,05 грн (24,80 грн * 4,25%), отже судовий збір, який повинен доплатити ОСОБА_1 до бюджету з урахування процентного співвідношення задоволених вимог складає 23,75 грн. (24,80 грн 1,05 грн).
Також з ОСОБА_4 необхідно стягнути до державного буджету судовий збір у розмірі 1,05 грн. відповідно до процентного співвідношення задоволених вимог позивача.
Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 в частині компенсації за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять у розмірі 179,28 грн. суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст. 138 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. N 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 р. N 155), а саме Додатком передбачено, що компенсація у цивільних справах за відрив від звичайних занять проводяться стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв'язку з явкою до суду та обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.
Ухвалою суду провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.
За правилами ст. 279 ЦПК України, зокрема частина 5, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів відриву від звичайних занять (відомості про працевлаштування; зайняття підприємницькою діяльністю і т.п.), які б надали суду належним чином обчислити фактичні години відриву від звичайних занять, у звязку з чим в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, у звязку з чим задоволенню не підлягають.
Розглядаючи вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_5 втрат на ксерокопію, за подання даної позовної заяви, у розмірі 154,00 грн. суд виходить з такого.
Відповідно вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
При здійсненні правосуддя суд вирішує питання, повязані з судовими витратами у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України та Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до Глави 7 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не можуть покладатися обовязок нести інші витрати, не передбачені законодавством.
Витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 на ксерокопію за подання даної позовної заяви у розмірі 154,00 грн. не є витратами, пов'язаних з розглядом справи, оскільки ці витрати Цивільний процесуальний кодекс України повязує саме з розглядом справи судом, а не підготовкою копій документів, які додаються до позовної заяви для учасників справи при подачі позову до суду. У звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 12,13,128,131,133,141,259,264,265,268,280-283,353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків, відшкодування збитків задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання якого зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, інші дані суду невідомі, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, інші дані суду невідомі, проценти на рівні облікової ставки Національного банку України за весь час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у сумі 871,13 грн., три проценти річних від простроченої суми позики за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у сумі 198,54 грн., а всього 1069,67 грн. (одна тисяча шістдесят девять грн. 67 коп.).
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання якого зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, інші дані суду невідомі, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, інші дані суду невідомі, витрати по сплаті судового збору у розмірі 28,90 грн (двадцять вісім грн 90 коп.).
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити за відсутністю підстав.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_6