Постанова

Іменем України

04 квітня2018 року

м. Київ

справа № 742/3844/15-ц

провадження № 61- 4060 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді

Ільченка О. І. від 06 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Страшного М. М., Євстафіїва О. К.,

Литвиненко І. В., від21 червня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2007 року між ПАТ

КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 3 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, утворилася заборгованість, яка станом на 30 червня 2015 року становить 18 195,36 грн, з яких: заборгованість по кредиту - 3 151,50 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 13 939,32 грн, штраф відповідно до пункту 8.6 умов та правил надання банківських послуг штраф (фіксована частина) - 250 грн, штраф (процентна складова) - 854,54 грн.

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з позивача вказану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено факту отримання відповідачем кредитної карти, з якої ним знімались грошові кошти, що було встановлено преюдиційним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 травня 2014 року за аналогічними позовними вимогами, тому позов банку є безпідставним.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 червня 2016 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 травня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 16 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 липня 2014 року, встановлено відсутність належних та допустимих доказів факту отримання ОСОБА_3 кредитної картки за кредитним договором від 10 вересня 2007 року. Вказані обставини, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, доказуванню не підлягають, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, апеляційний суд зазначив, що ПАТ

КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

5 липня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач з вимогами щодо визнання кредитного договору або окремих його частин недійсними не звертався, кредитний договір недійсним не визнавався, тому зобов'язання за договором не припинені. Крім того, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду, не звернув уваги на те, що підстави для відмови у позові у зв'язку із пропуском строку позовної давності та у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними й не можуть бути застосовані одночасно.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу,в якому зазначено, що рішення судів є законними і обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не стосуються предмету позову та основані на формальних і безпідставних міркуваннях, не підтверджених фактичними даними і правовими нормами.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 травня 2014 року у задоволенні позову ПАТ

КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2007 року, яка станом на 31 жовтня 2013 року становила 14 178,14 грн, відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 не отримував кредитну картку і не використовував її в своїх цілях, оскільки позивачем не надано доказів про її отримання відповідачем, банком не проводилося розслідування як за заявою відповідача про зняття коштів невідомою особою, так і за вимогою правоохоронних органів. Позивачем було знищено журнал отримання платіжної (кредитної) картки та зняття коштів у м. Алушта, де за повідомленням відповідача він не був.

Частиною 3 статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею

61 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, вірно застосувавши положення статей 10, 60, 61 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що позивач не довів факту отримання ОСОБА_3 кредитної картки, з якої було знято кредитні кошти.

При цьому суд вірно зазначив, що обставини на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не підлягають доказуванню, оскільки вони були предметом розгляду 16 травня 2014 року і не знайшли свого підтвердження. З цих підстав районний суд не застосував положення про позовну давність, оскільки позов безпідставний.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом, зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Разом з тим відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Апеляційний суд не звернув увагу на роз'яснення, зазначені у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» та, погодившись з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, помилково додатково, без скасування рішення суду, зазначив дві підстави, а саме з підстави недоведеності позовних вимог та у зв'язку з пропуском строку звернення до суду ПАТ КБ «ПриватБанк».

Цим самим апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги і допустився порушень норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що кредитний договір є чинним, так як є підпис ОСОБА_3 про отримання кредитної картки, а відповідна почеркознавча експертиза не проводилась, безпідставні, тому що преюдиційним рішенням суду доведено, що ОСОБА_3 кредит за наведених банком обставин не отримував.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської областівід 21 червня 2016 року скасувати, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 06 травня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк