Єдиний унікальний номер 235/3633/18 Номер провадження 22-ц/804/561/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 235/3633/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області про відшкодування шкоди, завданої органом місцевого самоврядування, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2018 року у складі судді Хмельової С.М., -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області (далі - УСЗН Покровської міської ради) про відшкодування шкоди, завданої органом місцевого самоврядування.

Зазначала, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.02.2018 року, яке набрало законної сили 23.03.2018 року, визнано протиправними дії УСЗН Покровської міської ради щодо відмови їй у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язано відповідача призначити та здійснити виплату вказаної соціальної допомоги.

Внаслідок протиправних дій щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини органом місцевого самоврядування порушено гарантовані їй Конституцією України право на соціальний захист (ст. 46 Конституції України), право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст. 48 Конституції України), право на державну допомогу (ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", частина 1 ст. 13 Закону України "Про охорону дитинства").

У зв'язку з порушенням її прав їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які виражаються у відчутті тривоги, розпачу, стресу, пов'язаному з неможливістю належним чином утримувати новонароджену дитину, забезпечувати її необхідним для її розвитку харчуванням, одягом, оскільки перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною вона не мала заробітку або інших доходів для існування. Протиправними діями відповідача були порушені її звичайні життєві зв'язки, оскільки замість того, щоб виховувати немовля, вона вимушена була звертатися за консультаціями до юристів, а потім до судових органів за захистом своїх прав, тобто докладати додаткових зусиль для відновлення її прав та прав дитини. Вона відчула пригнічення та глибоке розчарування в існуючій системі соціального захисту, оскільки відповідач, який мав би забезпечувати захист прав сімей з дітьми, сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, навпаки, незаконно позбавив її та новонароджену дитину на протязі тривалого періоду (з червня 2017 року по теперішній час, тобто на протязі 1 року) основного джерела для існування - допомоги при народженні, тобто гарантованого державою рівня матеріальної підтримки, не піклуючись, яким чином вона та її дитина може виживати за умови відсутності коштів для існування.

Посилаючись на ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України, статті 74, 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй органом місцевого самоврядування.

Вважає, що розмір відшкодування за кожне порушене її та дитини право людини і громадянина, за аналогію закону, зокрема ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", не може бути менше розміру гарантованої державою мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік". Враховуючи, що відповідачем порушено три її права (право на соціальний захист; право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло; право на державну допомогу), розмір завданої моральної шкоди оцінює в 11 169 грн. (3 723 грн. х 3).

Крім того, зазначила, що на глибину моральних страждань та відповідно і розмір, завданої моральної шкоди, впливає те, що відповідач до теперішнього часу не виконав рішення суду, тобто протиправна поведінка відповідача щодо неї та її дитини продовжується, що продовжує спричиняти їй душевні страждання, розпач та неспокій.

Просила відшкодувати їй моральну шкоду, завдану протиправними діями УСЗН Покровської міської ради, стягнути з УСЗН Покровської міської ради Донецької області на її користь на відшкодування моральної шкоди 11 169,00 грн. шляхом безспірного списання коштів місцевого бюджету (а.с. 1-3).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог (а.с. 43 - 46).

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що нею доведено факт завдання їй моральної шкоди, яка полягає у її душевних стражданнях, які виразилися у відчутті тривоги, розпачу, стресу, пов'язаних з неможливістю на протязі більш, ніж 1 року, належним чином утримувати новонароджену дитину, забезпечувати її необхідним для її розвитку харчуванням, одягом, оскільки перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною вона не мала заробітку або інших засобів для існування.

Протиправними діями відповідача, який протиправно відмовив та не виплачував їй допомогу при народженні дитини, були порушені її звичайні життєві зв'язки, оскільки замість того, щоб виховувати немовля, вона вимушена була звертатися за консультаціями до юристів, потім до судових органів та органів виконавчої служби за захистом своїх прав, тобто на протязі тривалого часу докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав та прав дитини.

Протиправна поведінка відповідача встановлена рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.02.2018 року. Обставини, які встановлені цим рішенням, доказуванню не підлягають та мають преюдиційне значення для даної справи.

Між протиправною поведінкою відповідача та завданою їй моральною шкодою існує причинний зв'язок, оскільки будь - яке порушення основоположних конституційних прав, на захист яких особа розраховує в першу чергу, тим більше яке спричинено органами державної влади, органами місцевого самоврядування, тобто органами наділеними владними повноваженнями, які повинні неухильно дотримуватися вимог Конституції України та законів України, не може не спричиняти особі відповідних моральних страждань. Наявність таких страждань презюмується.

Що стосується наявності вини відповідача, то відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана їй органом місцевого самоврядування, відшкодовується незалежно від вини відповідача (а.с. 49 - 51).

В оскаржуваному рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2018 року зазначено, що воно може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до Указу Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" апеляційний суд Донецької області ліквідовано та утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, з місцезнаходженням у містах Бахмуті, Донецьку і Маріуполі, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду.

Відповідно до частини 6 ст. 147 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті "Голос України" № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови Донецького апеляційного суду про початок роботи Донецького апеляційного суду, згідно якого рішенням зборів суддів Донецького апеляційного суду від 02.10.2018 року № 4 днем початку роботи Донецького апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із припиненням з 03 жовтня 2018 року здійснення правосуддя апеляційним судом Донецької області справа № 235/3633/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області про відшкодування шкоди, завданої органом місцевого самоврядування, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2018 року підсудна Донецькому апеляційному суду, який створено в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого апеляційного суду Донецької області.

Відповідачем УСЗН Покровської міської ради Донецької області копія апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 отримана 01 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 63).

09 листопада 2018 року до апеляційного суду надійшов письмовий відзив відповідача - УСЗН Покровської міської ради на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зазначає, що 20 лютого 2018 року Донецьким окружним адміністративним судом було прийнято рішення на користь ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій управління у відмові в призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язано управління здійснити виплату соціальної допомоги ОСОБА_1

УСЗН, як орган виконавчої влади місцевого підпорядкування уповноважений на виконання функцій держави з питань соціального захисту, в своїй діяльності керується чинним законодавством з вказаних питань соціального захисту, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України. На час виникнення спірного питання, оскарженого ОСОБА_1 у судовому порядку, управління у своїх діях керувалося постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, яку не мало права проігнорувати.

Відмова у виплаті допомоги позивачу відбулася у зв'язку з поданням нею неправдивої інформації щодо місця її фактичного перебування у м. Покровську. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", абзацу 4 пункту 2 Загальних положень Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 року, призначення і виплата допомоги сім'ям з дітьми здійснюється органом СЗН за зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання заявника. Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5, має статус внутрішньо переміщеної особи та мала звернутися та отримувати допомогу за фактичним місцем проживання. Господар квартири за адресою: АДРЕСА_6, зазначив, що така особа в нього не проживає.

Виплата допомоги позивачу відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року була проведена одразу після надходження коштів з бюджету, а саме 26 червня 2018 року, на її картковий рахунок, відкритий в ПАТ "Ощадбанк".

Управління зі свого боку вжило всі необхідні заходи з повного виконання рішення суду, яким були задоволені вимоги ОСОБА_1 про визнання дій управління неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Допомога при народженні дитини надається матері на догляд, а не на утримання дитини, і саме як допомога, а не як основне фінансове джерело сім'ї. При наданні допомоги держава не позбавляє батьків обов'язку утримувати та виховувати дитину самостійно.

На думку відповідача, Красноармійський міськрайонний суд Донецької області правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, позивач не навела докази шкоди, яку вона зазнала, також не було надано підтвердження в чому саме полягає протиправність дій управління, внаслідок яких вона зазнала моральних та фізичних страждань (а.с. 65).

У судове засідання апеляційного суду 05 грудня 2018 року сторони не з'явилися, судова повістка - повідомлення про розгляд справи 05 грудня 2018 року позивачем отримана 29 листопада 2018 року, відповідачем - 27 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 89, а.с. 90).

30 листопада 2018 року до апеляційного суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про розгляд справи у її відсутність (а.с. 87 - 88).

Представник відповідача - УСЗН Покровської міської ради ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності відповідача від 20.07.2018 року № 01 - 10/2512 (а.с. 30), 04 грудня 2018 року надіслав до апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 91 - 92).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

До таких висновків апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно паспорту громадянина України НОМЕР_4, виданого Краматорським МВ ГУДМС України в Донецькій області 19 серпня 2016 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 4).

Згідно довідки від 01 березня 2017 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/485/18-а за позовом ОСОБА_1 до УСЗН Покровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Донецьку. Згідно з довідкою № НОМЕР_1 від 01.03.2017 року ОСОБА_1 УСЗН Покровської міської ради взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Такою же довідкою № НОМЕР_2 взято на облік і малолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. За відомостями зазначених довідок зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та її дитини - АДРЕСА_2. 21 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до УСЗН Покровської міської ради із заявою, в якій просила призначити їй допомогу при народженні дитини. Актом обстеження матеріально - побутових умов сім'ї встановлена відсутність ОСОБА_1 за адресою, зазначеною у довідці № НОМЕР_2, - АДРЕСА_3. На підставі зазначеного акту протоколом засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 25 липня 2017 року було вирішено відмовити ОСОБА_1 у призначенні соціальної виплати. З урахування зазначеного висновку комісії відповідно до п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 № 365 УСЗН Покровської міської ради 25 липня 2017 року було прийняте рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/485/18-а визнано протиправними дії УСЗН Покровської міської ради щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4; скасовано рішення про відмову у призначенні державної соціальної допомоги та зобов'язано УСЗН Покровської міської ради призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9 - 11).

На підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року УСЗН Покровської міської ради ОСОБА_1 була призначена допомога при народженні дитини: одноразова допомога у розмірі 10 320,00грн. за період з 01.05.2017 року по 31.05.2017 року та щомісячна допомога у розмірі 860,00 грн. на період з 01.06.2017 року по 31.05.2020 року, що підтверджується рішенням УСЗН Покровської міської ради про призначення допомоги сім'ям з дітьми від 17.05.2018 року (а.с. 29).

Допомога у сумі 12 900,00 грн., в тому числі одноразова допомога 10 320,00 грн. та щомісячна допомога у розмірі 860,00 грн. за період з 01 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року перерахована та виплачена ОСОБА_1 26 червня 2018 року на картковий рахунок в ПАТ "Ощадбанк", що підтверджується довідкою УСЗН Покровської міської ради від 12.09.2018 року (а.с. 36) та запереченнями УСЗН Покровської міської ради на відповідь ОСОБА_1 на письмовий відзив УСЗН Покровської міської ради на позовну заяву (а.с. 34 - 35).

З 01 вересня 2017 року УСЗН Покровської міської ради призупинило виплату допомоги ОСОБА_1 на підставі рішення начальника УСЗН Покровської міської ради № 4796 від 02.08.2017 року, яким позивачу скасовано довідку ВПО на підставі п. 5 ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", згідно з яким підставою для скасування дії довідки про взяття на облік ВПО та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про ВПО є подання завідомо недостовірних відомостей. Таким чином, позивачу була призначена та виплачена допомога по місяць та рік зняття її з обліку як внутрішньо переміщеної особи.

Зазначені обставини сторонами у справі не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органа місцевого самоврядування - УСЗН Покровської міської ради, суд першої інстанції послався на вимоги ст. 56 Конституції України, статей 16, 23, 1167, 1173 ЦК України, зазначив, що за загальними правилами відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності чотирьох основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина, після чого зазначив, що він не вбачає підстав для задоволення позову. При цьому будь-які обґрунтування такого висновку у рішенні не навів, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам процесуального закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються ст. 56 Конституції України, статтями 16, 23, 1167, 1173 ЦК України.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач - Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області за своєю організаційно - правовою формою належить до органу місцевого самоврядування (а.с. 6 - 8).

Зазначені відомості узгоджуються з нормами статей 5, 11 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно якого система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення (ст. 5).

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ст. 11).

Відповідач є управлінням Покровської міської ради, тобто виконавчим органом місцевого самоврядування.

Відповідно до статей 8, 19, 56 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19). Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56).

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, визначені ст. 1173 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Виходячи з аналізу ст. 1173 ЦК України, юридичною підставою такої відповідальності органів місцевого самоврядування є заподіяння шкоди юридичним чи фізичним особам у результаті прийняття незаконних рішень, вчинення неправомірних дій або бездіяльності при здійсненні ними виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, передбачених Законом та іншими законами, тобто правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Суд першої інстанції правильно встановив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/485/18-а за позовом ОСОБА_1 визнано протиправними дії УСЗН Покровської міської ради щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4; скасовано рішення про відмову у призначенні державної соціальної допомоги та зобов'язано УСЗН Покровської міської ради призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.9 - 11).

Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, які встановлені рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/485/18-а, а саме, протиправність дій УСЗН Покровської міської ради щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, якими позивач ОСОБА_1 у цій цивільній справі обґрунтовує завдання їй моральної шкоди, мають преюдиційне значення для справи про відшкодування моральної шкоди і доказуванню не підлягають. Зазначене судове рішення є належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій органу місцевого самоврядування - УСЗН Покровської міської ради, якими позивач обґрунтовує завдання їй моральної шкоди. Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на правовому висновку Верховного суду, який викладений у постанові від 11.04.2018 року у справі № 461/4137/14.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Проте встановивши порушення прав позивача, що відповідно до частини 1 ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, не зазначивши будь-яких мотивів прийняття такого рішення. Отже, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, є обгрунтованими.

Враховуючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої ст. 23 ЦК України), апеляційний суд вважає, що факт заподіяння позивачу моральних страждань внаслідок протиправних дій органу місцевого самоврядування, які встановлені рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/485/18-а, є доведеним.

Доводи УСЗН Покровської міської ради про те, що УСЗН, як орган виконавчої влади місцевого підпорядкування уповноважений на виконання функцій держави з питань соціального захисту, в своїй діяльності керується чинним законодавством з питань соціального захисту, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, що на час виникнення спірного питання, оскарженого ОСОБА_1 у судовому порядку, управління у своїх діях керувалося постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, яку проігнорувати не мало права, що відмова у виплаті допомоги позивачу відбулася у зв'язку з поданням нею неправдивої інформації щодо місця її фактичного перебування у м. Покровську, розглядалися адміністративним судом при розгляді адміністративної справи № 805/485/18-а, у якій суд дійшов висновку про протиправність дій УСЗН Покровської міської ради. Тобто зазначені доводи відповідача не спростовують факт протиправних дій УСЗН Покровської міської ради, який вже встановлений у порядку, передбаченому законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.02.2018 року встановлено порушення конституційного права позивача і її дитини на соціальний захист, яке передбачено ст. 46 Конституції України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей встановлює Закон України від 21.11.1992 року № 2811-XII "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", який спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення. Статтею 3 цього Закону передбачено такий вид державної допомоги сім'ям з дітьми, як допомога при народженні дитини. Покриття витрат на виплату якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ст. 4).

Відповідно до п/п 3 пункту б частини 1 ст. 34 Закону України від 21.05.1997 року №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" держава делегувала повноваження вирішення відповідно до законодавства питань про надання пільг і допомоги, пов'язаних з охороною материнства і дитинства виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Відмовивши позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач порушив право позивача та її дитини на соціальний захист, гарантований державою рівень матеріальної підтримки сім'ї позивача, яка має дитину, на яку при народженні дитини розраховувала позивач.

Стаття 24 Закону України від 21.11.1992 року № 2811-XII "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" встановлює відповідальність органів, що призначають і здійснюють виплату допомоги сім'ям з дітьми, а саме, передбачає, що посадові особи, винні у порушенні законодавства про державну допомогу сім'ям з дітьми, несуть відповідальність згідно з законом.

Оскільки відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені, наявність таких страждань презюмується. Будь - яке порушення конституційних прав, які гарантуються державою та на які людина розраховує, тим більше яке здійснено органами місцевого самоврядування, тобто органами наділеними владними повноваженнями та які мають неухильно дотримуватися вимог Конституції України та законів України, не може не спричиняти особі відповідних моральних страждань.

Апеляційний суд вважає, що порушення відповідачем права позивача на державну соціальну допомогу при народженні дитини завдавало позивачу моральних переживань, оскільки через неправомірні дії органу місцевого самоврядування, який відмовив у призначенні допомоги при народженні дитини, позивач та її новонароджена дитина протягом тривалого часу були позбавлені гарантованого державою рівня матеріальної підтримки сімей з дітьми, на який розраховувала позивач при народженні дитини. Були порушені нормальні життєві зв'язки позивача, яка маючи немовля, яке потребує особливої турботи, вимушена була звертатися за захистом своїх прав до судових органів. Позивач протягом тривалого часу (протягом одного року) мала докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення своїх прав та прав дитини: позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини 21 червня 2017 року, що встановлено рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.02.2018 року (а.с. 9 - 11); на підставі зазначеного рішення суду допомога відповідачем їй була призначена рішенням від 17.05.2018 року (а.с. 29) та частково виплачена 26.06.2018 року, а саме, одноразова допомога у розмірі 10 320, 00 грн. та щомісячна допомога у розмірі 860,00 грн. за червень, липень та серпень 2018 року (а.с. 31).

Доводи відповідача про те, що допомога при народженні дитини надається матері на догляд, а не на утримання дитини, і саме як "допомога", а не як основне фінансове джерело сім'ї, що при наданні допомоги держава не позбавляє батьків обов'язку утримувати та виховувати дитину самостійно, не спростовують висновків апеляційного суду. Надаючи допомогу при народженні дитини, держава тим самим гарантує певний рівень матеріальної підтримки сім'ям з дітьми, якого позивач була протиправно позбавлена протягом року.

Згідно Академічного тлумачного словника (1970 - 1980) "доглядати" - це турбуватися, піклуватися про кого-, що-небудь, забезпечувати необхідні умови комусь, чомусь; "бути на утриманні в кого, чиєму" - мати засоби для існування, живучи, харчуючись у кого-небудь.

Отже, поняття "догляд" та "утримання" дитини, в тому числі забезпечення їй необхідних умов для розвитку та виховання, не є взаємовиключними поняттями. Відмовивши позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач створив їй перешкоди у належному піклуванні про новонароджену дитину, що не могло не викликати певних душевних страждань матері.

Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту завдання їй моральної шкоди, не надання доказів на підтвердження протиправності дій управління, внаслідок яких вона зазнала моральних та фізичних страждань, є необгрунтованими.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що між протиправною поведінкою відповідача, яка встановлена у судовому порядку в іншій справі, та моральною шкодою, яка завдана позивачу внаслідок цих протиправних дій, існує прямий причинний зв'язок.

Відповідно до ст. 74 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із частиною 1 ст. 77 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.

Суд першої інстанції зазначені норми матеріального права до спірних правовідносин не застосував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оцінюючи моральні страждання в 11 169 грн., позивач посилалася на те, що розмір відшкодування за кожне порушене її та дитини право людини і громадянина, за аналогію закону, зокрема ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", не може бути менше розміру гарантованої державою мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік". Враховуючи, що відповідачем порушено три її права (право на соціальний захист; право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло; право на державну допомогу), розмір завданої моральної шкоди оцінює в 11 169 грн. (3 723 грн. х 3).

Крім того, зазначила, що на глибину моральних страждань та відповідно розмір, завданої моральної шкоди, впливає те, що відповідач до теперішнього часу не виконав рішення суду, тобто протиправна поведінка відповідача щодо неї та її дитини продовжується, що продовжує спричиняти їй душевні страждання, розпач та неспокій (а.с. 1 - 3).

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Стаття 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України, частина 1 ст. 77 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", які регулюють спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, не визначають межі відшкодування моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян.

Відповідно до частини 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Оскільки спірні правовідносини врегульовані законом, який не визначає межі відшкодування моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, доводи позивача, що визначений розмір відшкодування моральної шкоди за аналогією закону - ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не може бути менше розміру гарантованої державою мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік", не ґрунтуються на законі.

Що стосується доводів позивача про те, що відповідачем порушено три її права, а саме, право на соціальний захист; право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло; право на державну допомогу, то вони є не доведеними.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/485/18-а встановлено порушення права позивача та її дитини на соціальний захист, яке включає в себе право на державну допомогу сім'ям з дітьми. Цим судовим рішенням не встановлено порушення права позивача на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до п. 1 частини 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Оскільки порушення прав позивача суб'єктом владних повноважень, яким є відповідач у цій справі, не є предметом цивільної юрисдикції, апеляційним суд не може встановлювати такі порушення в порядку цивільного судочинства у цій справі. Інших доказів, крім, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/485/18-а на підтвердження протиправних дій відповідача, зокрема, порушення її конституційного права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що на глибину моральних страждань та відповідно і розмір, завданої моральної шкоди, впливає те, що відповідач до теперішнього часу не виконав рішення суду, тобто протиправна поведінка відповідача щодо неї та її дитини продовжується, що продовжує спричиняти їй душевні страждання, розпач та неспокій, апеляційним судом також не враховуються.

З матеріалів справи встановлено, що за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.02.2018 року видано 02 травня 2018 року виконавчий лист (а.с. 12), за яким постановою заступника начальника Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 22 травня 2018 року відкрито виконавче провадження (а.с. 13).

Рішення про призначення допомоги ОСОБА_1 при народженні дитини згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.02.2018 року УСЗН Покровської міської ради прийнято 17 травня 2018 року (а.с. 29), тобто до відкриття виконавчого провадження, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо невиконання відповідачем в добровільному порядку рішення суду.

26 червня 2018 року на виконання рішення про призначення допомоги позивачу виплачено державну допомогу у сумі 12 900 грн., з яких 10 320 грн. одноразова допомога та щомісячна допомога у розмірі 860 грн. за червень, липень та серпень 2017 року, що сторонами не заперечується.

З 01 вересня 2017 року УСЗН Покровської міської ради призупинило виплату допомоги ОСОБА_1 на підставі рішення начальника УСЗН Покровської міської ради від 02.08.2017 року № 4796 про скасування довідки про взяття ОСОБА_1 на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень по справі № 805/485/18-а ОСОБА_1 24 липня 2018 року зверталася до Донецького окружного адміністративного суду із заявою в порядку ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень - УСЗН Покровської міської ради, зазначала, що на виконання рішення суду від 20 лютого 2018 року відповідач прийняв розпорядження, яким їй призначено соціальну допомогу на дитину на період з 1 травня 2017 року по 31 травня 2020 року в загальному розмірі 41 280 грн. Відповідач повинен був виплатити допомогу у розмірі 10 320,00 грн. одноразова виплата та по 860,00 грн. з червня 2017 року по травень 2020 року. Відповідач 26 червня 2018 року виплатив їй 12 900,00 грн., з яких 10 320,00 грн. одноразова виплата та по 860,00 грн. за червень, липень, серпень 2017 року. З 01 вересня 2017 року призупинив їй виплату допомоги. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року, яка залишена без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року, заяву ОСОБА_1 у справі № 805/485/18-а за позовом ОСОБА_1 до УСЗН Покровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії залишено без задоволення з тих підстав, що із заяви вбачається, що ОСОБА_1 фактично просить суд скасувати рішення УСЗН Покровської міської ради від 1 вересня 2017 року про зупинення виплат допомоги при народженні дитини, яке вона у справі № 805/485/18-а не оскаржувала, її позов у справі № 805/485/18-а вирішено в межах заявлених позовних вимог - скасовано рішення від 25 липня 2017 року про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини; тобто заявником подано новий адміністративний позов (а.с. 74 - 78).

Отже посилання позивача на продовження протиправної поведінки відповідача щодо неї та її дитини, виходять за межі дій, які рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року визнані протиправними, є предметом адміністративної юрисдикції та у цій цивільній справі не можуть встановлюватися, а тому апеляційним судом при визначенні розміру компенсації на відшкодування моральної шкоди не враховуються.

З урахуванням наведеного, визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування щодо відмови у призначенні державної соціальної допомоги при народженні дитини, апеляційний суд враховує:

- характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, зокрема, для захисту та відновлення свого порушеного права на соціальний захист позивач вимушена була звертатися за захистом своїх прав до суду та протягом одного року через неправомірні дії органу місцевого самоврядування була позбавлена гарантованого державою рівня матеріальної підтримки сімей з дітьми, що впливало на її можливість належним чином утримувати новонароджену дитину;

- той факт, що право позивача на отримання державної соціальної допомоги захищено рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року, тобто відновлено;

- позивачем не надано суду доказів про те, що порушення права на соціальний захист призвело до тяжких вимушених змін у її та її дитини життєвих стосунках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних обставин справи.

З урахуванням зазначеного та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, моральні страждання позивача, завдані незаконними діями відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті державної соціальної допомоги при народженні дитини, апеляційний суд оцінює в 1 500 грн. Оцінка позивачем своїх моральних страждань в 11 169 грн. є завищеною та не ґрунтується на законі.

Отже, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу місцевого самоврядування, а саме, стягнення на користь позивача за рахунок коштів місцевого бюджету на відшкодування моральної шкоди 1 500 грн.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 13, 14 частини 2 ст. 3 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" судовий збір при зверненні до суду позивачем ні з позовної заяви, ні з апеляційної скарги не сплачувався.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та відповідно позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п/п 2 пункту 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VІ "Про судовий збір" (в редакції, яка діяла на момент подання позовної заяви 21 червня 2018 року) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 07.12.2017 року № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено у розмірі 1 762 гривні.

Тобто, з задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. (1 762 грн. х 0,4).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги позивача, судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме, судовий збір за подання апеляційної скарги також покладається на відповідача.

Відповідно до п/п 6 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" з апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, на відповідача необхідно віднести судовий збір у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 057,20 грн. (704,80 х 150%).

Всього на відповідача необхідно віднести судовий збір у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції та її переглядом у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 762,00 грн. (1 057,20 + 704,80).

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області, задовольнити частково.

Стягнути з місцевого бюджету Покровської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання: 83060, АДРЕСА_4, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1) грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області, у сумі 1 500 (одна тисяча п'ятсот) гривень 00 коп.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області (, юридична адреса: 85300, Донецька область місто Покровськ, вулиця Поштова, будинок 22) на користь держави судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2018 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська