Провадження № 2/161/913/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

при секретарі Маковецькій Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 позов мотивує позов тим, що він є власником 71/100 частини житлового будинку по вул.Старицького,19 в м.Луцьку . Відповідач ОСОБА_2 є власником 29/100 частини вказаного житлового будинку по вул.Старицького,19 в м.Луцьку, а саме: житлової кімнати площею 14,9 кв.м. 27.09.2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до нього про визнання права власності на житло за набувальною давністю. 13 червня 2017 року Луцьким міськрайонним судом було винесено заочне рішення, згідно з яким позов ОСОБА_2В було задоволено; визнано за нею право власності за набувальною давністю на 71/100 частину житлового будинку №19 по вул.Старицького в м.Луцьку з відповідною частиною господарсько-побутових споруд. 29 вересня 2017 року Луцьким міськрайонним судом було винесено ухвалу, якою залишено без задоволення його заяву про перегляд заочного рішення, у звязку з чим він оскаржив вищевказане заочне рішення до апеляційного суду Волинської області. 20.11.2017р. апеляційним судом Волинської області було винесено рішення, та задоволено його скаргу; заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 13.06.2017 року скасовано; та винесено нове рішення, згідно з яким в позові ОСОБА_2 до нього про визнання права власності нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено. На момент продажу 29/100 частин житлового будинку, фактичним власником усього будинку був він, про що було відомо відповідачу. У звязку із відсутністю усієї суми коштів, він, на прохання ОСОБА_2 та її чоловіка, надав їм можливість зібрати гроші на придбання 71/100 будинку. Останні неодноразово обіцяли віддати кошти, а потім стали ігнорувати його та заперечувати його право власності. На даний час, відповідач незаконно користується всім будинком в цілому та створює йому перешкоди в користуванні належною йому частиною житлового будинку. Відповідач поміняла вхідні замки, не допускає його в будинок, та на подвіря, разом із членами своєї сімї погрожують йому. Розмістити свої речі в будинку він не може, ключі від вхідних дверей відповідач йому не надає. Факт вчинення відповідачем йому перешкод у користуванні належною 71/100 частиною житлового будинку по вул.Старицького,19 в м.Луцьку може бути підтверджено в судовому засіданні показами свідків.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд зобовязати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні належною йому 71/100 частиною житлового будинку по вул.Старицького,19 в м.Луцьку та вселити його в належну йому 71/100 частину житлового будинку по вул.Старицького,19 в м.Луцьку.

Позивач подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно з якою позовні вимоги підтримує з наведених у позовній заяві мотивів.

Відповідач подала суду заяву, згідно з якою визнає позовні вимоги.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником 71/100 частини житлового будинку за адресою: вул.Старицького,19 в м.Луцьку, який належить йому на підставі свідоцтва від 22 жовтня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі №2991.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 є власником 29/100 частим вказаного житлового будинку по вул.Старицького,19 в м.Луцьку, а саме: житлової кімнати площею 14,9 кв.м. , на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_4 (а.с. 6)

Вищевказані обставини підтверджуються також копіями технічного паспорту від 22.08.2013 року на вказаний житловий будинок та копією будинкової книги А №04605 від 18.01.2000р. (а.с.7-10)

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положенням ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідач користується спірним будинком в цілому безпідставно, створюючи позивачу перешкоди в користуванні належною йому частиною житлового будинку, а саме: 71/100 частини житлового будинку за адресою: вул.Старицького,19 в м.Луцьку.

За змістом статті 156 ЖК УРСР право користуватися жилим будинком (квартирою) належить членам сім'ї власника жилого будинку (квартири). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідач в справі не є членом сім'ї позивача в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, не є власником чи наймачем спірної частини житла, а тому у неї відсутнє право на користування ним.

Також судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-яких угод щодо користування спірною частиною будинку не укладалося.

Таким чином, відповідно до п.3 ч.2 ст.16 ЦК України захист права ОСОБА_1 на безперешкодне володіння, користування та розпорядження 71/100 частини житлового будинку за адресою: вул.Старицького,19 в м.Луцьку має бути реалізовано судом шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном та вселення позивача у спірне житло.

За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

При подачі позовної заяви позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 640,00 грн. (а.с.1), який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 в його користь, відповідно до ст.141 ч.1 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 7-9, 12, 13, 258- 259, 263- 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити .

Зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні належною йому 71/100 частиною житлового будинку по вул.Старицького,19 в м.Луцьку та вселити його в належну йому 71/100 частину житлового будинку по вул.Старицького,19 в м.Луцьку.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 640грн. (шістсот сорок гривень) судових витрат по справі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В.Івасюта