Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 756/3707/15-ц

провадження № 61-22816св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник позивача - Гордон Олексій Вікторович,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів:

Андрієнко А. М., Рубан С. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 листопада 2006 року між

ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав від ПАТ «Укрсоцбанк» 96 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 23 листопада 2016 року під 12,85% річних.

Для забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4

24 листопада 2006 року було укладено договір поруки, за умовами якого вона зобов'язалася відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань у повному об'ємі всім належним їй на праві власності майном та грошовими коштами. ОСОБА_3 належним чином свої зобов'язання перед банком не виконував, допустив заборгованість, яка станом на 02 березня 2015 року загальна сума заборгованості ОСОБА_3 складає 79 463,67 дол. США, що згідно курсу Національного банку України (далі - НБУ) на вказану дату

складає 2 206 159,53 грн.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Укрсоцбанк» просив суд стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стягнути зазначену суму заборгованості за вказаним кредитним договором та понесені судові витрати.

У липні 2015 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору поруки від 24 листопада 2006 року припиненим.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за указаним кредитним договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту наступного строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Оскільки ОСОБА_3 перестав сплачувати ануїтентні платежі в рахунок погашення заборгованості з 25 квітня 2011 року, то з цього моменту і на протязі наступних 6 місяців (до 25 жовтня 2011 року) банк мав право пред'являти позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, вимог до поручителя банком у визначений термін пред'явлено не було. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Досудова вимога ПАТ «Укрсоцбанк» про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором, якою повідомлено її про порушення умов кредитного договору банком направлена на її адресу 16 січня

2014 року. Проте вимогу про солідарне стягнення суми боргу з позичальника і з неї ПАТ «Укрсоцбанк» пред'явив 05 березня 2015 року поза межами шестимісячного строку, що свідчить про припинення договору поруки.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_4 просила суд визнати припиненою поруку та відмовити у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про дострокове стягнення із неї заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року у складі судді Шевчука А. В. позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 79 463,67 дол. США заборгованості за кредитним договором та 3 654,00 грн судового збору.

В задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3, задоволено. Визнано припиненою поруку ОСОБА_4 за договором поруки від 24 листопада 2006 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що у зв'язку з порушенням ОСОБА_3 графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» скористалося своїм правом

в порядку статті 1050 ЦК України на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 16 січня 2014 року останньому та ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних з ним платежів. Таким чином, шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» фактично змінено строк виконання основного зобов'язання. Ураховуючи те, що банк не пред'явив позов до поручителя ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором з моменту та на протязі наступних 6 місяців після припинення сплати позичальником ануїтентних платежів в рахунок погашення заборгованості, а саме з 25 квітня 2011 року, також, не пред'явив позов до поручителя з моменту та на протязі наступних 6 місяців після направлення письмової претензії про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Отже, позовні вимоги зустрічного позову про визнання договору поруки від 24 листопада 2006 року припиненим підлягають задоволенню, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог

ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що останній платіж за спірним кредитним договором ОСОБА_3 здійснив 31 березня 2011 року, а тому відповідно до пункту 4.5 спірного кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 01 липня 2011 року. Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 01 липня 2011 року, то саме з цього моменту у ПАТ «Укрсоцбанк» виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом 20 березня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, отже позовні вимоги банку, щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_3 у зв'язку із пропуском позовної давності, не підлягають задоволенню.

У січні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання апеляційного суду в своєму рішенні на пункт 4.5 спірного кредитного договору щодо визначення початку перебігу строку позовної давності, починаючи із 91 календарного дня невиконання (неналежного виконання) є некоректним. Зазначений пункт кредитного договору передбачає, що у випадку прострочення більш ніж 90 днів позичальник зобов'язаний повернути всю суму боргу, але його не можна розцінювати як зміну строку договору, оскільки усі зміни до договору можуть бути внесені виключно у письмовій формі з урахуванням пункту 7.1 кредитного договору. Додаткових угод про зміну строку користування кредитом між банком та ОСОБА_3 не укладалося, то строк користування кредитом та строк виконання зобов'язань в повному обсязі не змінився і відповідно до пункту 7.3 цього кредитного договору, в якому зазначено, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

ПАТ «Укрсоцбанк» вважає, що строк позовної давності, початок його перебігу з моменту першої несплати чергового платежу, не може бути застосований до заборгованості по тілу кредиту. Оскільки кошти за спірним кредитним договором позичальником в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з ОСОБА_3 у межах позовної давності.

У березні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9, подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому посилався на те, що доводи скарги не впливають на правильність судового рішення апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» не підлягають задоволенню як такі, що заявлені після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_3

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24 листопада 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк»

та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту, за умовами

якого ОСОБА_3 отримав кредит на поточні потреби у

розмірі 96 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення основної

суми заборгованості по кредиту до 23 листопада 2016 року зі

сплатою 12,85 % річних згідно з визначеним у пункті 1.1 договору графіком платежів.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» та позичальником ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано належну останньому квартиру АДРЕСА_1.

Для забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків сторони 24 листопада 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту від 24 листопада 2006 року.

У випадку невиконання позичальником та поручителем зобов'язання забезпеченого порукою останні відповідають перед кредитором як солідарні боржники всім своїм майном, на яке, згідно з чинним законодавством, може бути звернено стягнення.

ПАТ «Укрсоцбанк» свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі виконав, надав ОСОБА_3 96 000,00 дол. США, що підтверджується меморіальним ордером № ав/0292481 від 24 листопада 2006 року, заявою на видачу готівки № 015/1 від 24 листопада 2006 року та квитанцією № 015/2 від 24 листопада 2006 року про сплату комісії за відкриття позичкового рахунку.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання перед банком належним чином не виконував, тому станом на 02 березня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором, яка складає 79 463,67 доларів США, що згідно курсу НБУ на вказану дату становить 2 206 159,53 грн і складається з заборгованості за кредитом у розмірі 54 758,33 дол. США та суми заборгованості за відсотками у розмірі 24 705,34 дол. США.

16 січня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_4, вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів.

31 березня 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_9, в судовому засіданні Оболонського районного суду м. Києва було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 127-129).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з пунктом 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такої зміни.

Також, судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_3 здійснив 31 березня 2011 року, а тому відповідно до пункту 4.5 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 днів після сплати боржником останнього платежу, тобто 01 липня 2011 року.

Отже, задовольняючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 -

ОСОБА_8, та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 01 липня 2011 року, то саме з цього моменту у ПАТ «Укрсоцбанк» виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом 20 березня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року

№ 6-719цс16.

Доводи касаційної скарги про те, що посилання апеляційного суду в своєму рішенні на пункт 4.5 спірного кредитного договору щодо визначення початку перебігу позовної давності, починаючи із 91 календарного дня невиконання (неналежного виконання) є некоректним, спростовуються матеріалами справи, зокрема зазначеними у цьому пункті умовами, підписаними кредитором та позичальником про те, що строк користування кредитом вважався таким, що сплив через 90 днів після здійснення останнього платежу за спірним кредитним договором.

Посилання в касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» на те, що оскільки кредитні кошти за спірним кредитним договором позичальником в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з ОСОБА_3 у межах позовної давності, оскільки строк виконання обов'язку в повному обсязі не є 23 листопада 2016 року. Спростовуються тим, що, відповідно до пункту 4.5 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 днів, обов'язок відповідача погасити кредит у повному обсязі, сплатити нараховані проценти та штрафні санкції, також настав через 90 днів після сплати боржником останнього платежу, який було здійснено ОСОБА_3 31 березня 2011 року. Отже, право на позов про стягнення несплачених сум за кредитним договором виникло в банку через 90 днів після сплати боржником останнього платежу наступного дня після порушення боржником зобов'язання за кредитним договором, проте банк звернувся до суду з позовом 20 березня 2015 року, тобто зі спливом позовної давності, установленої статтею 257 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги висновки районного суду в незміненій при апеляційному перегляді частині та апеляційного суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк