Справа № 2/1020/5/12 Головуючий у І інстанції Кириченко В. І.
Провадження № 22-ц/780/1390/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 58 04.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі суддів:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Іванова І.В., Мережко М.В.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 11 січня 2018 року по справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3 на постанову державного виконавця Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Пливи Володимира Вікторовича про скасування процесуального документа у виконавчому провадженні ВП №414863446 від 23 вересня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаною скаргою, свої вимоги обґрунтовує тим, що 23 вересня 2016 року державним виконавцем Ржищівського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області Пливом В.В. винесено постанову про скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 19 лютого 2016 року.

Скаржник вважає такі дії неправомірними, та такими, що порушують ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки завершене виконавче провадження в якому вона повністю виконала рішення суду не може бути розпочате знову.

Крім того, скаржник вказав, що державний виконавець Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Плива В.В. не є начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також не є керівником вищестоящого органу державної виконавчої служби, тобто, не є тією посадовою особою державної виконавчої служби на яку покладений контроль за виконанням рішень, а відтак, винесення державним виконавцем постанови про скасування процесуального документу із зазначенням у вступній частині постанови «при здійсненні контролю за діями державного виконавця при примусовому виконанні»- є прямим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та перевищенням своїх повноважень державного виконавця.

ОСОБА_2 просила визнати незаконною та скасувати постанови від 23 вересня 2016 року про скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 19 лютого 2016 року.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11 січня 2018 року в задоволені скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, апелянт ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановлену з порушенням норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції ухвалити нову, якою задовольнити її скаргу в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що державний виконавець Плива В.В. перевищив надані йому законом повноваження, оскільки не мав права та законних підстав здійснювати контроль за діями державного виконавця пр. примусовому виконанні, оскільки виконавче провадження №41486346було закінчене ще в лютому місяці 2016 року на підставі п.8 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом про що була винесена відповідна постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 19.02.2016 року. а завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши надані матеріали, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у скарзі ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що скаргу було подано з не дотриманням ОСОБА_2 строків оскарження постанови державного виконавця від 23 вересня 2016 року, а тому, скаргу подано до суду 10.10.2016 року з посиланням на те, що про порушення свого права дізналася 1.10.2016 року коли їй було вручено постанову., тобто боржник ОСОБА_2 не вказала поважних причин пропуску строку подання скарги.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно пп. 7, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом. Таким чином, оскільки оскаржувана постанова була винесена до набрання чинності Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року, то скарга на неї розглядається в строки та порядку визначеному до набрання чинності цим Законом.

За змістом частин 1, 3, 8 статті 82 Закону №606-XIV передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу державної виконавчої служби. Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду.

Судом першої інстанції було встановлено, що на час подачі вказаної скарги відповідно до ст. 385 ч.І ЦПК України (2004 року) скаргу може бути подано до суду: у 10- денний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Відповідно до ст.80 ч.1 ЦК України ОСОБА_2 не довела, що дізналася про порушення свого права тільки 1.10.2016 року, так як не надала суду оригінал поштового конверта з відміткою поштового відділення про вручення адресату, а надала ксерокопію вказаного конверта, що не є допустимим доказом відповідно до ст. 78 ч. 1 ЦПК України, так як ксерокопія належним чином не посвідчена. Відповідно до ст. 385 ч.І ЦПК України (2004 року), ст. 449 ч.2 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Але боржник ОСОБА_2 не вказала поважних причин пропуску строку подання скарги і тому у задоволенні скарги суд відмовив. Згідно наданих доказів та нормативних строків пересилання місцевої простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку) у межах населеного пункту, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 № 958 протягом 2 днів (за виключенням вихідного дня 25.09.2016 року) від 24.09.2016 року було здійснено пересилання поштового відправлення боржнику ОСОБА_2 по адресі АДРЕСА_1 постанови державного виконавця від 23.09.2016 року. 24.09.2016 року - день подання поштового відправлення до пересилання в об'єкті поштового зв'язку, що підтверджується супровідним листом від 24.09.2016 року на адресу Ржищівського міського суду, а також боржника і стягувана про надіслання вказаної постанови до відома.

Тобто боржник отримав постанову державного виконавця 27.09.2016 року і 27.09.2016 року дізнатися про порушення своїх прав. І тому є доведеним, що останнім днем подачі скарги до суду є 7.10.2016 року.

Колегія суддів, погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент винесення оскаржуваної постанови та нормам Цивільного процесуального кодексу України виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 Закону № 606-XIVконтроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 5 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» постанови, зазначені в частинах другій - четвертій цієї статті, можуть бути оскаржені в десятиденний строк з дня їх винесення у порядку, встановленому цим Законом.

Виходячи з положень ст.. 83 Закону України «Про виконавче провадження» строк на оскарження ОСОБА_2 постанови в.о. начальника Ржищівського міського ВДВС ГТУЮ у Київської області від 23.09.2016 р. Пливи В.В. про скасування постанови державного виконавця Кармазина P.M. про закінчення виконавчого провадження №41486346 від 19.02.2016 р. становив 10 днів з дня її винесення.

Отже, останній день оскарження ОСОБА_2 постанови був 07.10.2017 року, при цьому, скаргу подано нею лише 10.10.2017 pоку., тобто з пропуском строку на оскарження на 3 дні.

Крім цього колегія суддів вважає, що в.о. начальника Ржищівського міського ВДВС ГТУЮ у Київської області Плива В.В. мав повноваження виносити оскаржувану постанову та зробив це законно виходячи з наступного.

Питання закінчення виконавчого провадження регулюються нормами ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» ч. 3 якої передбачає, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виносячи постанову про закінчення виконавчого провадження Кармазін Р.М. діяв як державний виконавець, не зважаючи на те, що він одночасно був посадовою особою начальником відділу ДВС Ржищівського міського управління юстиції Київської області.

Ця позиції підтверджується ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу», яка передбачає що, відповідно до цього Закону державними виконавцями є начальник відділу державної виконавчої служби.

Отже, начальник відділу державної виконавчої служби виконують одночасно функції державних виконавців при здійсненні виконавчих проваджень та функції начальника відділу державної виконавчої служби при здійсненні контролю.

Таким чином, виносячи постанову про закінчення виконавчого провадження №41486346 від 19.02.2016року державний виконавець Кармазин P.M. діяв виключно як державний виконавець, а не як начальник Відділу ДВС Ржищівського міського управління юстиції Київської області, а тому відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» під час винесення такої постанови він є підпорядкований начальнику відділу державної виконавчої служби як державний виконавець.

Це також підтверджується оскаржуваною постановою в.о. начальника Ржищівського міського ВДВС ГТУЮ' у Київській області від 23.09.2016 p., в якій зазначено, що її винесено при здійсненні контролю за державним виконавцем.

А, тому колегія суддів, не бере до уваги помилковий висновок суду першої інстанції про те, що правовідносини Пливи В.В. та Кармазина Р.М. є рівнозначними посадовими особами, так, як в.о. начальника Ржищівського ВДВС ГТУЮ у Київській області Плива В.В. не перевищував своїх повноважень та мав усі повноваження виносити оскаржувану постанову про скасування процесуального документу державного виконавця, а не начальника відділу державної виконавчої служби.

Крім того, винесена в.о. начальника ВДВС Пливою В.В. постанова була винесена в порядку ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає можливість скасування процесуального документа державного виконавця в порядку контролю навіть якщо такий процесуальний документ ніким не оскаржується.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а постановлена ухвала відповідає вимогам процесуального права, та підстави для її скасування відсутні.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постановлену ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування постановленої ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 7, 355, 356, 391 ЦК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді