Постанова

Іменем України

17 липня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/4325/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів - Махлай Л.Д., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва

в складі судді Трегубенко Л.О.

від 29 грудня 2014 року

по справі № 758/8982/14-ц Подільського районного суду м. Києва

за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»

до ОСОБА_1,

треті особи: ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «СВ-ТРЕЙД»,

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

30 липня 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», Банк) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до поручителя ОСОБА_1, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконує взятих на себе зобов'язань у договірних відносинах, просив в рахунок погашення заборгованості в сумі 160 181,07 доларів США (еквівалент 1 902 674,32 грн.) звернути стягнення на предмет іпотеки: нежиле приміщення під № 77 в літері «А», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_1

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не взяв до уваги, що розмір заборгованості, вказаний позивачем, не підтверджений належними та допустимими доказами, і не відповідає умовам договору.

Судом не враховано, що позичальник сплатив значні кошти на погашення кредиту, що не відображено у довідці Банку.

Вказав, що судом неправильно зазначено вартість предмета іпотеки, оскільки зазначення в рішенні суду про те, що визначення вартості предмета іпотеки, яка буде визначатися суб'єктом оціночної діяльності в процесі виконавчого провадження, не вважається оцінкою.

За вказаних обставин, відповідач вважав, що для повного та всебічного з'ясування обставин справи необхідно провести судову товарознавчу та судову економічну експертизи для визначення вартості предмета іпотеки та розміру заборгованості.

Крім цього, зазначав про те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва за даним кредитним договором вже було стягнуто заборгованість, у зв'язку з чим задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення.

Також вказував, що він в порушення норм процесуального закону належним чином не був повідомлений про розгляд справи.

За наведених обставин просив скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідач - ОСОБА_1, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_3, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «СВ-ТРЕЙД», належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25 квітня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсал Банк» (далі - ТОВ «Універсал Банк», Банк), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL3574 (далі - Генеральний договір), за умовами якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що становить 209 000 доларів США.

В пункті 1.1.1. Генерального договору сторони погодили, що умови і порядок надання, суму, строк і порядок виконання зобов'язань, розмір і порядок плати за кожну з кредитних послуг у межах цього договору банк та позичальник оформили додатковою угодою у формі окремої індивідуальної угоди, що є невід'дємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1, пп. 3.1., 3.2. п. 3 Додаткової угоди № BL3574/К-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг (далі - Додаткова угода) Банк надав позичальнику кредит у сумі 190 000 доларів США на строк 240 місяців з процентною ставкою в межах строку кредитування в розмірі 11,5% річних, за користування кредитними коштами понад строк або терміни погашення за графіком погашення кредиту - в розмірі 23% річних; перерахував кредитні кошти на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1, виконавши зобов'язання за угодою у повному обсязі, згідно виписки з особового рахунку за 25.04.2008.

Порядок погашення кредиту, відповідно до додатку № 1 (Графік платежів) до Додаткової угоди, визначений ануїтетними платежами.

В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за Генеральним договором та Додатковою угодою 25.04.2008 між ТОВ «Універсал Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СВ-ТРЕЙД» (далі - ТОВ «СВ-ТРЕЙД»), в особі керівника та співзасновника товариства - ОСОБА_1, укладено Договір поруки № BL3574-П.

Також, в забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за Генеральним договором та Додатковою угодою 25.04.2008 між ТОВ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстр № 1339, за умовами якого відповідач передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення № 77 (в літ. «А»), розташоване по АДРЕСА_1, придбане ОСОБА_1 у власність на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2005, загальною площею 72,8 кв.м., зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим № 6650-П в реєстровій книзі за № 104п-252 від 14.05.2005, за довідкою-характеристикою від 19.02.2008 № 1315880 згідно інвентаризаційної справи, загальною площею 73,10 кв.м.

Пунктом 1.2. Договору іпотеки передбачено, що заставна вартість предмета іпотеки дорівнює її ринковій вартості згідно звіту незалежного суб'єкта оціночної діяльності, та становить 1 411 000,00 грн.

Згідно п. 2.1.7. Договору іпотеки іпотекодержатель має право за погодженням з іпотекодавцем здійснювати переоцінку предмета іпотеки у зв'язку зі змінами кон'юктури ринку.

Відповідно до висновку про вартість майна від 28.01.2014, виконаного ТОВ «Серта Інвест», ринкова вартість предмета іпотеки складала 1 143 000,00 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 143 000,00 доларів США.

Пунктом 2.3.1. Договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець має право користуватись предметом іпотеки, використовуючи його за цільовим призначенням, не порушуючи умови цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов Генерального договору та Додаткової угоди ТОВ «Універсал Банк» надав ОСОБА_3 кредитні кошти у сумі 190 000,00 доларів США, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 23.06.2014 у ОСОБА_3 виникла заборгованість за кредитним, яка складає 160 181,07 доларів США (еквівалент - 1 902 674,32 грн.), з яких: заборгованість за кредитом - 150 319,54 доларів США, що еквівалентно сумі 1 785 536,38 грн.; заборгованість за відсотками - 9 729,63 доларів США, що еквівалентно сумі 115 571,19 грн.; заборгованість за підвищеними відсотками - 131,90 доларів США, що еквівалентно сумі 1 566,74 грн.

Таким чином, позичальник належним чином не виконував договірних зобов'язань щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту та відсотків, у зв'язку з чим і утворилась заборгованість за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 приймав участь у розгляді справи, і звертаючись до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, своїх заперечень на спростування заявлених Банком вимог про сплату заборгованості в розмірі 160 181,07 доларів США у відповідності до вимог ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) до суду першої інстанції не надавав.

Заперечуючи проти розміру заборгованості, вказаного позивачем, ОСОБА_1 у відповідності до положень ст. 12, 81 ЦПК України, які кореспондуються з положеннями ст. 10. 60 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) не надав доказів на спростування заявленого позивачем розміру заборгованості, а лише зазначив, що такий розмір заборгованості не підтверджений належними доказами та не відповідає умовам договору.

Також, звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, та вказуючи на недостовірність розміру заборгованості, відповідач не подавав доказу, яким може бути висновок спеціаліста у сфері бухгалтерського обліку, на підтвердження своїх доводів.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 звертався до фахівця в галузі бухгалтерського обліку з метою отримання такого висновку.

Доводи апеляційної скарги, що Банком не зараховано сплачені позичальником кошти на погашення заборгованості відхиляються колегією суддів, оскільки відповідач у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не подавав докази (квитанції про внесення коштів), що Банком не включено до розрахунку заборгованості сплачені позичальником кошти, їх розмір та дату внесення.

Разом з тим, наданий позивачем розрахунок заборгованості на підтвердження позовних вимог завірений належним чином, містить підпис уповноваженої особи та печатку Банку, а тому є належним доказом і правомірно прийнятий до уваги суду першої інстанції.

За вказаних обставин та наведених положень закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності у ОСОБА_3. заборгованості перед Банком та розміру грошового зобов'язання у сумі 160 181,07 доларів США (еквівалент - 1 902 674,32 грн.).

Положеннями частини 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 6.1. Генерального договору визначено право Банку достроково вимагати повернення кредитних коштів у повному обсязі у випадку прострочення позичальником сплати чергового платежу і не усунення порушень протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення з вимогою усунути порушення.

Відповідно до пункту 4.3. Договору іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем зобов'язань за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику повідомлення оформлене відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку».

Як встановлено судом 14 травня 2016 Банком надіслано позичальнику, поручителю та іпотекодавцю вимоги про усунення порушень за основним зобов'язанням у 30-денний строк. У разі не виконання попередив про дострокове погашення кредиту, в тому числі шляхом примусового звернення стягнення на майно.

Вимоги Банку залишилися не виконаними.

Відповідно до п. 4.4. Договору іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем та/або боржником вимог, зазначених у повідомленні, про яке йдеться у п. 4.3. цього договору іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.1. Договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення може здійснюватись у випадках та на підставах, передбачених законодавством України, зокрема: у разі порушення будь-якого основного зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором, та/або будь-якого зобов'язання іпотекодавця за цим договором.

Згідно з п. 4.2. Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в іпотечному договорі (п. 4.5., 4.6., 5.1. Договору іпотеки).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Кодексу; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, та відповідає положенням норм процесуального права.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги що задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним стягненням є необґрунтованими, оскільки задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з боржника не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що рішення суду, яким стягнуто заборгованість за Генеральним договором та Додатковою угодою від 25.04.2008, виконано позичальником або поручителем.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача, а саме про судове засідання, призначене на 29.12.2014.

Однак, таке порушення норм процесуального права не є обов'язковою підставою для скасування рішення суду, оскільки за приписами ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню, якщо порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що справа в провадженні суду знаходиться з липня 2014 року, і ОСОБА_1 був обізнаний про її розгляд.

Суд першої інстанції шляхом направлення судових повісток, неодноразово повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи. Зворотні поштові повідомлення поверталися на адресу суду з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Належним чином повідомлений ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи в судове засідання, призначене 21.11.2014, не з'явився, звернувся до суду з клопотання про відкладення судового засідання в цей день (т. 1, а.с. 104).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 просив призначити судову товарознавчу та економічну експертизи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини висловив позицію, згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Зважаючи на викладені обставини, а також беручи до уваги те, що справа в провадженні суду перебувала майже півроку, а саме з позовом Банк звернувся 24.07.2014, а рішення судом ухвалено 29.12.2014, колегія суддів вважає, що відповідач був обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції, проте не вживав заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження, та у разі заперечень проти позовних вимог надати свої обґрунтування та докази на їх підтвердження, зокрема клопотання про призначення експертизи .

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє заявлене клопотання, оскільки за приписами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції, з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Наведені вище обставини свідчать про те, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач не мав можливості звернутися до суду першої інстанції із клопотання про призначення експертиз.

Поряд з цим, будучи належним чином обізнаним про розгляд справи, відповідач не подавав до суду першої інстанції клопотання про призначення експертиз.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом неправомірно зазначено, що початкову ціну предмета іпотеки визначає суб'єкт оціночної діяльності в процесі виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що в розумінні норми ст. 39 Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього закону.

Разом із тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Таким чином, у спорах про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судового рішення.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 по справі № 235/3619/15-ц.

Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення не призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,- залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року - залишити без змін.

Поновити дію заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

Т.О. Невідома