Провадження № 2/127/6312/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 березня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Марценюк А.М.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2

представника третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №127/24477/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці про відшкодування матеріальної шкоди, упущеної вигоди та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів влади АР Крим чи органів місцевого самоврядування.

Позовні вимоги мотивовано тим, що листом заступника начальника ОСОБА_4 Пенсійного фонду України у м. Вінниці ОСОБА_5 від 11.12.2015р. №229/т-2 позивач був повідомлений про відмову в проведенні індексації пенсії. По розрахунках пенсійного фонду пенсія позивача не підлягає індексації і складає 949,00 грн., що є нижче рівня мінімального розміру пенсії, на яку позивач має право.

На думку позивача, відмова УПФ України у м. Вінниці в індексації пенсії до рівня мінімальної пенсії та зазначений в листі розрахунок являються необґрунтованими та незаконними, оскільки на підставі постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.08.2013р. з 13 лютого 2013 року йому була призначена пенсія за віком без урахування страхового стажу в розмірі мінімальної на той час в сумі 894,00 грн., яка в подальшому індексувалася згідно прожиткового мінімуму встановленого законом.

Як зазначає позивач, відповідно до статті 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Однак, в порушення норм Конституції України, які є нормами прямої дії, УПФ України у м. Вінниці пенсія позивача у період з вересня 2015 року по вересень 2017 року була призначена в розмірі 949,00 грн., тоді як розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність становив з 1 вересня 2015 року 1074 грн., з 1 травня 2016 року 1130,00 грн., з 1 січня 2017 року 1247,00 грн., з 1 травня 2017 року 1312,00 грн.

Таким чином, на думку позивача розмір недоотриманої ним пенсії з вересня 2015 року по вересень 2017 становить 4794,00 грн.

Крім того, позивач зазначає, що зазначену суму грошей він міг вкласти в банк у вигляді депозиту під 16% річних і отримати прибуток в сумі 767,04 грн.

В той же час, на думку позивача діями органів влади України, які являються дискримінаційними та порушують права і свободи позивача, завдано позивачу моральної шкоди, яку з урахуванням часу, глибини душевних та фізичних страждань, погіршення здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, ступені вини органу, яким нанесено шкоду, оцінено позивачем в розмірі 100000,00 грн.

З огляду на вищвикладене, з посиланням на положення статті 46 Конституції України, статті 14 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, статті 1 до протоколу №1, статті 1173 ЦК України ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати дії посадових осіб ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці, щодо відмови виплачувати позивачу пенсію не нижче прожиткового мінімуму незаконними;

- стягнути відшкодування матеріальної шкоди в сумі 4794 грн., упущеної вигоди в сумі 767,04 грн., моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., всього 105561,04 грн. з коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь позивача з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2017р. відмовлено у відкритті провадження у справі, в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці про визнання незаконними дій посадових осіб ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці щодо відмови виплачувати позивачу пенсію не нижче прожиткового мінімуму.

Цією ж ухвалою суду відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, упущеної вигоди та моральної шкоди. (а.с. 5)

В подальшому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2018р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці.

Цією ж ухвалою суду відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви від 14.12.2017р., яка має назву заява про зміну предмета позову у справі №127/24477/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, упущеної вигоди та моральної шкоди. (а.с. 42, 43)

Таким чином, предметом позовних вимог у даній справі є виключно вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 4794 грн., упущеної вигоди в сумі 767,04 грн., моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., всього 105561,04 грн. з коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь позивача з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_6 у відзиві на позовну заяву від 07.03.2018р. №12-12/94 та в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі та просила у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що необхідною підставою для виникнення права на відшкодування шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності органу державної влади є факт неправомірності дій цього органу чи його посадових або службових осіб, який має бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджений відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, яке набрало законної сили, та яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

Однак, на думку представника відповідача, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій ОСОБА_4 пенсійного фонду України у м. Вінниці позивачем не надано, недоведеним є факт спричинення позивачу матеріальної шкоди та її розміру, не зазначено чим підтверджується завдання позивачу моральної шкоди, за яких саме обставин та якими саме діями завдана шкода, розрахунок втраченої вимоги є лише припущенням позивача, що не допускається.

У відповіді на відзив від 21.03.2018р. позивач не погодився зі змістом заперечень відповідача на позовну заяву, посилаючись на те, що відповідач безпідставно посилається на положення статті 1166 ЦК, тоді як підставою позовних вимог позивача є стаття 1173 ЦК України та норми Конституції України. Крім того, на думку позивача, заявлені ним вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, упущеної вигоди та моральної шкоди є обґрунтованими та доведеними. (а.с. 79-82)

В судовому засіданні представником відповідача будо надано заперечення на відповідь позивача на відзив на позовну заяву, в яких представником відповідача фактично повторно висловлено заперечення на позовну заяву, про які зазначено вище. (а.с. 83-85)

Третя особа ОСОБА_4 пенсійного фонду України у м. Вінниці у поясненнях та запереченнях на позовну заяву №1063/11-32-1/10 від 21.02.2018р. та представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні позовних вимог не визнали, зазначивши, що управлінням не вчинялося жодних неправомірних чи незаконних дій у правовідносинах з ОСОБА_1 та відсутнє судове рішення, яким би було визнано незаконними дії третьої особи щодо обрахунку розміру пенсії позивачу. При цьому, третьою особою зазначено, що розмір пенсії позивача було обраховано виходячи з положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пропорційно наявному у позивача страховому стажу, який становить 15 років та 29 днів.

Крім того, третьою особою повідомлено суд, що позивач уже звертався з подібним позовом до Вінницького міського суду Вінницької області та рішенням суду від 11.09.2017р. у справі №127/8687/17, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 09.11.2017р., у задоволенні позову відмовлено.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та матеріали пенсійної справи позивача №176397, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці з заявою про призначення пенсії за віком. (а.с. 102)

Рішенням засідання комісії для розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства про пенсійне забезпечення ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці, викладеним у протоколі №4 від 21.02.2013р., відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, у звязку із відсутністю необхідного страхового стажу. (а.с. 105)

Однак, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року у справі №127/9392/13-а позовні вимоги ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України м. Вінниці про визнання дій протиправними щодо відмови в призначенні пенсії задоволено. Визнано протиправною відмову управління Пенсійного фонду України м. Вінниці №50/ Т-2 від 01 квітня 2013 року щодо призначення пенсії ОСОБА_1 за віком та зобов'язано управління Пенсійного фонду України м. Вінниці призначити пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". (а.с. 88-92)

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року у вказаній справі заяву управління Пенсійного фонду України м. Вінниці про розяснення постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року задоволено. Розяснено управлінню Пенсійного фонду України м. Вінниці, що пенсію за віком ОСОБА_1 слід призначити відповідно до вимог ч. 1 ст. 45 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з листа ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 11.12.2015р. №229/Т-2, а також матеріалів пенсійної справи ОСОБА_7 (протокол №6393 від 05.09.2013р., №176397 від 20.01.2015р.) на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року у справі №127/9392/13-а позивачу було призначено пенсію за віком з 13 лютого 2013 року в розмірі 894,00 грн. (а.с. 34, 103, 104)

Цим же листом позивача повідомлено, що з 1 вересня 2015 року було проведено перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік». Мінімальний розмір пенсії, призначений відповідно до ст. 28 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за наявності у чоловіків 35 років страхового стажу, визначається з 01.09.2015 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність 1074,00 грн. При розрахунку розміру пенсії з 01.09.2015 року враховано середньомісячний заробіток в розмірі 859,84 грн., коефіцієнт стажу - 0,20250, доплата до прожиткового мінімуму 1074 грн. при неповному стажі та доплата до прожиткового мінімуму 949 грн. (а.с. 34)

З довідки №841, виданої ОСОБА_4 Пенсійного фонду України у м. Вінниці 29.01.2018р. вбачається, що в період з вересня 2015 року по вересень 2017 року позивач отримував пенсію в розмірі 949,00 грн. (а.с. 40)

Поряд з цим, з матеріалів справи слідує, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2017р. у справі №127/8687/17, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 09.11.2017р., у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці про відшкодування збитків, заподіяних рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, відмовлено. (а.с. 61-64, 93-100)

Зі змісту описової частини наведеного вище рішення суду слідує, що: «ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці про відшкодування збитків. Свій позов мотивував тим, що ОСОБА_4 Пенсійного фонду України у м. Вінниці йому було відмовлено в індексації пенсії до рівня мінімальної пенсії. При цьому вказує, що пенсія йому призначена на підставі рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.08.2013 року в розмірі мінімальної на той час пенсії в сумі 894 грн., без урахування страхового стажу, яка надалі індексувалася. Відповідно до ст.46 Конституції України пенсія повинна забезпечувати рівень життя не нижче прожиткового мінімуму встановленого законом. З 01.09.2015 року по день подачі позову пенсія виплачується в меншому розмірі, а тому за цей період йому нанесена шкода в розмірі 3342 грн. Позивач зазначає, що вказану суму він міг би покласти на депозитний рахунок та отримати прибуток в розмірі 534,72 грн., що є упущеною вигодою. Крім того, вказує, що такими неправомірними діями відповідача ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 50 тис. грн. З врахуванням викладеного просить стягнути матеріальну шкоду в розмір 3342 грн., упущену вигоду в розмірі 534,72 грн., моральну шкоду в розмір 50 тис. грн. за рахунок Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України».

Таким чином, частково предмет та підстави позову у справі №127/8687/17 та у справі №127/24477/17 збігаються.

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України.

Статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема частиною першою вказаної норми передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В той же час, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З аналізу наведеної норми слідує, що положення статті 1173 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

За умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Як передбачено статтею 1173 ЦК України для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обовязковою.

Однак, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

В той же час, в спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Проте, в даному випадку відсутній один із обовязкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності ОСОБА_4 Пенсійного фонду України у м. Вінниці.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 Пенсійного фонду України у м. Вінниці не звертався, та судового рішення яким визнано незаконними дії третьої особи щодо обрахунку розміру пенсії позивачу, не існує, а відтак на даний час відсутні правові підстави для застосування статті 1173 ЦК України, а звернення до суду з позовними вимогами про відшкодування шкоди є передчасним.

Суд погоджується з твердження позивача про те, що частиною третьою статті 46 Конституції України закріплено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Однак, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, та який Конституційним Судом України неконституційним не визнавався.

Таким чином, надання правової оцінки рішенням та діям ОСОБА_4 Пенсійного фонду України у м. Вінниці щодо обрахунку пенсії позивачу в розмірі меншому ніж прожитковий мінімум встановлений законом, може буди предметом дослідження адміністративного суду, в разі звернення позивача до суду з відповідним адміністративним позовом.

При цьому, надаючи оцінку рішенням та діям ОСОБА_4 Пенсійного фонду України у м. Вінниці щодо обрахунку пенсії позивачу, саме адміністративним судом має бути враховано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України».

Натомість, звертаючись до суду з позовом у даній справі, позивач однією з позовних вимог просив визнати дії посадових осіб ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці, щодо відмови виплачувати позивачу пенсію не нижче прожиткового мінімуму незаконними.

Проте, як уже зазначалося, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2017р. відмовлено у відкритті провадження у справі, в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці про визнання незаконними дій посадових осіб ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці щодо відмови виплачувати позивачу пенсію не нижче прожиткового мінімуму, оскільки спір у зазначеній частині позовних вимог має вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

Посилання ж позивача, як на обґрунтування позовних вимог про відшкодування шкоди, на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» є помилковим, оскільки вказаним рішенням визнано порушення при розгляді справ статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) щодо відсутності аналізу судами вимог заявника, однак зазначене рішення жодним чином не підтверджує неправомірність дій ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці щодо визначення розміру пенсії позивачу.

Крім того, як уже зазначалося, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2017р. у справі №127/8687/17, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 09.11.2017р., у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці про відшкодування збитків, заподіяних рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, відмовлено.

Аналізуючи зміст вказаного рішення слід дійти висновку, що судом відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо:

- відшкодування шкоди в розмірі 3342,00 грн. у звязку з виплатою пенсії в меншому розмірі за прожитковий мінімум;

- стягнення 537,72 грн. упущеної вигоди, повязаної з тим, що позивач міг би покласти зазначену суму на депозитний рахунок та отримати прибуток;

- відшкодування моральної шкоди в сумі 50000,00 грн.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що «необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку ОСОБА_4 Пенсійного Фонду України в м. Вінниці) до відповідальності у виді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу, наявність шкоди та причинний звязок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний звязок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Позивач, вказуючи на неправомірні дії відповідача ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці жодних належних та допустимих доказів щодо цього суду не надав. Його вказівки зводяться до власних тверджень та застосування правових норм.

Не є доказом неправомірної поведінки відповідача і посилання на ст.46 Конституції України, оскільки вказане твердження позивача ґрунтуються лише на його особистому тлумаченні цієї правової норми. Щодо посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України", то суд відмічає, що вказаним рішенням визнано порушення при розгляді справ ст.6 Конвенції (право на справедливий суд) щодо відсутності аналізу судами вимог заявника. Однак зазначене рішення жодним чином не підтверджує неправомірність дій відповідача.

Суд також знаходить недоведеним і факт спричинення шкоди та його розмір. Суд погоджується з твердженнями відповідача, що доводи позивача ґрунтуються лише на власних розрахунках.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем в установленому порядку не було доведено наявність неправомірної поведінки відповідача, шкоди та її розміру, причино-наслідкового зв'язку між діями органу та шкодою, що в свою чергу виключає цивільну відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду та вказує про відсутність підстав для її відшкодування.

Щодо позовної вимоги про стягнення втраченої вигоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині, оскільки наявність та розмір втраченої вигоди внаслідок можливого внесення недоотриманих коштів на депозитний рахунок та одержання внаслідок цього відсотків також не доведено, а є припущенням, на якому в силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то оскільки вказана вимога є похідною від вимог щодо порушених прав, а в задоволенні таких відмовлено, а тому і в задоволенні цієї вимоги слід відмовити»

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Проте, у даній справі відсутні підстави для закриття провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки склад сторін, розмір позовних вимог та підстави позову не є повністю ідентичними, однак зазначене вище рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2017р. у справі №127/8687/17, яке набуло законної сили, є преюдиційним для суду при вирішення даної справи.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Вінниці про відшкодування збитків, заподіяних рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування у справі №127/8687/17, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у даній справі.

Разом з тим слід зазначити, що позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди в сумі 767,04 грн. внаслідок можливого внесення недоотриманих коштів на депозитний рахунок та одержання внаслідок цього відсотків є безпідставними, оскільки не доведені належними та допустимими доказами, а є лише припущенням позивача, на якому в силу вимог частини шостої статті 81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то оскільки вказана вимога є похідною від вимог щодо порушених прав, а в задоволенні таких відмовлено, в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити.

В той же час, варто зазначити, що згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Частиною третьою статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення.

Однак, позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльність, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, а також факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Однак, всупереч вказаним вимогам, позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено доказами факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки в задоволенні позову відмовлено, а доказів понесення судових витрат відповідачем матеріали справи не містять, відсутні підстави для їх відшкодування.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 пенсійного фонду України м. Вінниці про відшкодування матеріальної шкоди, упущеної вигоди та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 04 квітня 2018 року.

Суддя: