Постанова

Іменем України

05 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 646/11506/15-ц

провадження № 61-3698св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

треті особи: Національний банк України, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова у складі головуючого судді Міндарьової М. Ю. від 23 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Черкасова В. В., Гальянова І. Г., Колтунової А. І. від 27 квітня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 25 квітня 2008 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладений споживчий кредитний договір на суму 100 000,00 доларів США. Проте він, як позичальник, не має жодних документів, які б свідчили про перехід права власності на кредитну суму від банку до нього. ОСОБА_4 зазначає, що право власності на зазначені кошти до нього не перейшло, валютний рахунок, на який надійшли б 100 000,00 доларів США, на його ім'я не відкривався, заявок на конвертацію 100 000,00 доларів США в грошову одиницю України та про перерахування цих коштів в оплату нерухомості він не подавав, вважає, що банк не міг здійснювати операції з валютними коштами. Позивач звернувся до відповідача із запитом від 21 липня 2015 року та просив надати йому інформацію з приводу діяльності банку, пов'язану зі здійсненням валютних операцій, проте повної відповіді на свій запит не отримав. Відповідач послався на банківську таємницю та не надав запитуваної інформації.

Посилаючись на згадані обставини, ОСОБА_4 просив: визнати бездіяльність ПАТ «УкрСиббанк», правонаступника АКІБ «УкрСиббанк», протиправною; зобов'язати відповідача надати інформацію на його запит від 21 липня 2015 року, а саме: повідомити, чи подавалась заява на Міжбанківську валютну біржу ПАТ «УкрСиббанк» від 25 квітня 2008 року про конвертацію валюти 100 000,00 доларів США від заявника через банк і купівлю української гривні; повідомити, чи направлялася заявка від 25 квітня 2008 року про продаж на Міжбанківській валютній біржі 100 000,00 доларів США від позичальника через банк на купівлю української гривні, якщо направлялась заявка про продаж на Міжбанківській валютній біржі валюти, то просить зазначити, за яким курсом був проведений продаж валюти на гривню, яка була утримана комісія і скільки грошових коштів зараховано у гривні після продажу згаданої суми валюти; повідомити номер валютного рахунку, на який банк зарахував 100 000,00 доларів США кредитних коштів; надати копії меморіальних ордерів (заяви про видачу готівки) та/або платіжне доручення на оплату 100 000,00 доларів США на споживчі цілі; надати розрахунки: суму погашеного кредиту, суму нарахованих відсотків (комісії), суму сплачених відсотків (комісії), суму нарахованих (з розрахунком) і сплачених штрафних санкцій, сальдо розрахунків на дату надання інформації; підтвердити повноваження особи, яка підписала генеральний договір про надання кредитних послуг від 25 квітня 2008 року від імені банку.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині вимог про визнання бездіяльності ПАТ «УкрСиббанк» протиправною залишено без розгляду за заявою позивача.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності заявлених вимог, оскільки, звертаючись до банку із зазначеним запитом, представник позивача не був уповноважений на отримання інформації, яка містить банківську таємницю.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

ОСОБА_4 28 вересня 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга ОСОБА_4 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник вважає, що банк неправомірно відмовив у наданні інформації, яка містить банківську таємницю, оскільки відповідно до статті 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» він як клієнт банку має право доступу до інформації щодо діяльності банку, а тому банк зобов'язаний на його вимогу надати запитувану інформацію.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року у справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 24 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту на суму 100 000,00 доларів США.

21 липня 2015 року ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_4, звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» із запитом, в якому просив надати певну інформацію за кредитним договором, укладеним 25 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4

Листом від 17 серпня 2015 року № 30-21/2883 ПАТ «УкрСиббанк» надало відповідь на запит ОСОБА_5 як особи, яка подала запит, із роз'ясненням, що банки зобов'язані забезпечувати зберігання та захист інформації, яка містить банківську таємницю, з метою недопущення її незаконного розкриття і завдання внаслідок цього матеріальної чи моральної шкоди своїм вкладникам, кредиторам та іншим клієнтам. З огляду на це банк не має законних підстав для надання інформації на запит саме ОСОБА_5 щодо обслуговування ОСОБА_4 в ПАТ «УкрСиббанк».

За приписами частини першої статті 1076 ЦК Українибанк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта; відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених Законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати, зокрема, інформацію та консультації з питань надання банківських послуг.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третіми особами при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

У статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Таким чином, інформацію, про отримання якої звернувся представник позивача, законом віднесено до категорії інформації з обмеженим доступом, стосовно якої не забезпечується вільний доступ усіх заінтересованих осіб.

Щодо отримання та розкриття такої інформації в чинному законодавстві встановлені певні процедури доступу та обґрунтовані обмеження в реалізації прав. Так, відповідно до пункту 1.4 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267 (далі - Правила), банки зобов'язані за погодженням з клієнтом відображати в договорах, що укладаються між банком і клієнтом, застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її незаконне розголошення або використання.

У пункті 3.1 Правил передбачено, що письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. Письмовий запит (дозвіл) юридичної особи - клієнта банку має бути підписаний керівником або вповноваженою ним особою та скріплений печаткою юридичної особи. Запит та/або дозвіл клієнта може бути включений до договору про надання банківських послуг, що укладається між клієнтом і банком. У договорі також можуть бути визначені підстави та межі розкриття банком інформації, що становить банківську таємницю клієнта. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю, або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі.

Згідно з положеннями статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи, або за рішенням суду.

Таким чином, доводи касаційної скарги стосовно того, що банк зобов'язаний був надати відповідь на запит, є необґрунтованими, оскільки порядок розкриття інформації, яка місить банківську таємницю, встановлений статтею 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі, про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Оцінюючи правомірність вимоги представника позивача щодо надання запитаної інформації, суди зобов'язані керуватися правилами глави 68 ЦК України.

Згідно зі статтею 1000 ЦК Україниза договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

Відповідно до статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, погодившись із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, який на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахувавши відповідь ПАТ «УкрСиббанк» про відмову у наданні запитуваної інформації представнику ОСОБА_4, виходив із відсутності письмового запиту безпосередньо від ОСОБА_4 як власника інформації, що містить банківську таємницю, а також відсутності його письмового дозволу на розкриття відповідачем банківської інформації.

Дослідивши довіреність, видану ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5, та встановивши, що у ній неконкретно визначено повноважень щодо отримання повіреним інформації, яка містить банківську таємницю, зазначена довіреність не містить відомості про те, які саме дії належить вчинити повіреному у відносинах з відповідачем. Зміст довіреності не можна визначити достатньо конкретним, щоб відповідач міг зробити висновок про наявність дозволу позивача на вчинення саме таких дій. З огляду на це, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про недотримання представником позивача порядку звернення щодо одержання інформації, яка містить банківську таємницю.

Додатково судом має бути враховано, що за позивачем зберігається самостійне право на звернення із окремим запитом щодо надання запитаної його представником інформації.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23,).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на правомірність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи скаржника спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснена судами першої та апеляційної інстанцій, та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик