АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 628/3909/15 (категорія: договірні)

Провадження № 22ц/790/2435/18

19 липня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року (суддя Демченко І.М.)

у цивільній справі (№ 628/3909/15) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3

про стягнення боргу, -

встановив:

20.11.2015 року ОСОБА_4. звернувся до суд з зазначеним позовом до ОСОБА_3

Позовні вимоги мотивовані тим, що07.10.2013 року ОСОБА_3 взяв у нього в борг 50000,00 грн., які зобовязався повернути у строк до 30.06.2015 року, а 20.03.2014року взяв в борг 170000,00 грн., які зобовязався повернути у строк до 20.10.2017. Про отримання коштів відповідач власноруч зазначив у розписках, однак у визначений у них строк ОСОБА_3 борг не повернув.

З огляду на викладене, ОСОБА_4., з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь:

- по договору позикивід 07.10.2013 року: основну суму боргу 50000,00 грн., інфляційнихвтрат 12250,00 грн., 3 % річних 3625,00 грн.;

- по договору позикивід 20.03.2014 року: основну суму боргу 170000,00 грн., інфляційнихвтрат 121360,00 грн., 3 % річних -15725,00 грн.

Рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_3. на користь ОСОБА_4. заборгованість: за договором позики від 07.10.2013 у розмірі 50000грн., 3505,48грн. 3% річних та 12250грн. інфляційних втрат; за договором позики від 20.03.2014 у розмірі 170000грн., 15453,7грн. 3% річних та 121360грн. інфляційних втрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з нього на користь позивача заборгованість за договором позики від 07.10.2013 року у розмірі 50000,00 грн., 3505,48грн. 3% річних та 12250грн. інфляційних втрат, і ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В якості доводів своїх вимог апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справита невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Зокрема, відповідач вказує на безпідставне відхилення судом, внаслідок неналежної оцінки наданих ним видаткових касових ордерів, його доводів щодо часткового повернення ОСОБА_4. суми позики, отриманої за договором від 07.10.2013 року,

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, ОСОБА_4 подав відзив, у якому зазначав, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, судом правильно застосовано норми матеріального права із додержанням норми процесуального.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року в редакції чинній на момент розгляду справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 07.10.2013 року ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_4 50000,00 грн., які зобовязався повернути у строк до 30.06.2015 року.

Крім того, 20.03.2014 року ОСОБА_3. отримав у борг від ОСОБА_4 170000,00 грн., які зобовязався повернути у строк до 20.10.2014 року.

Факт одержання вказаних коштів та зобовязання щодо строку їх повернення підтверджується власноруч написаними ОСОБА_3 розписками та визнавалось відповідачем під час судового розгляду.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. (ст. 1046 ЦК України)

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якийпосвідчуєпереданняйомупозикодавцемвизначеноїгрошовоїсумиабовизначеноїкількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. (ч. 1 ст. 1050 ЦК України)

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 не виконав зобовязання за договорами позики від 07.10.2013 року та 20.03.2014 року, а тому з нього необхідно стягнути основну суму заборгованості за цими договорами у розмірі 50000,00 грн. та 170000,00 грн. відповідно. Суд визнав недоведеним та відхилив доводи відповідача про часткове повернення коштів за договором позики від 07.10.2013 року. Водночас, провівши власні розрахунки щодо індексу інфляції та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню через арифметичну помилку у розрахунках позивача.

Колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість вказаних висновків суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах апеляційної скарги, погоджується з ними, вважає їх законними та обґрунтованими, адже відхиляючи доводи відповідача про часткове повернення суми позики за договором від 07.10.2013 року, судом першої інстанції було надано правильну оцінку доказам, на які посилався ОСОБА_3, в тому числі, з урахуванням характеру та субєктного складу правовідносин, що виникли між сторонами по справі.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі не можливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, виходячи зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 545, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, у разі виконання зобовязання, що випливає з договору позики, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути боржникові борговий документ (розписку), а у разі, якщо це не можливо, зокрема через виконання зобовязання лише частково, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, у спірних правовідносинах за договором позики сторонами є ОСОБА_3 та ОСОБА_4. як фізичні особи, про що свідчить зміст самих розписок відповідача про отримання коштів в борг. А тому, у разі часткового виконання ОСОБА_3 свого зобовязання за договором позики ОСОБА_4, як фізична особа, мав надати ОСОБА_3, як фізичній особі, відповідну розписку (розписки), щоб і було належним підтвердження такого виконання.

Таких розписок відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3,4 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердженняїхніхвимогабозаперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Матеріали справи не містять переконливих, належних та достатніх доказів в підтвердження доводів відповідача про часткове виконання свого зобовязання щодо повернення позики за договором від 07.10.2013 року.

Щодо видаткових касових ордерів, на підставі яких відповідачем складено реєстр про погашення боргу по розписці від 20.03.2014 року, та які містять печатку СПД-ФО ОСОБА_3, № НОМЕР_1, вбачається, що вони видані на імя «Костюченка», «Костюченка С.».У вказаних ордерах відсутня вказівка на те, у якій валюті було здійснено виплати (а.с.124-139). Накладні за № 1249 від 20.08.2015 та № 1284 від 25.08.2015, видані ПП ВКФ «Престиж», однак містять печатку СПД-ФО ОСОБА_3, № НОМЕР_1, та зазначено особу отримувача товарів «Костюченко» (а.с.120-142).

Вказані документи не можна визнати належними доказами виконання відповідачем свого зобовязання у спірних правовідносинах, що випливають з договорів позики, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. як фізичними особами.

При цьому, судовим розглядом також встановлено, що відповідно до договору про спільну діяльність від 07.10.2013 року, укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_5 та Приватним підприємством комерційною фірмою «Престиж» в особі директора ОСОБА_3, сторони домовились про організацію спільної діяльності у сфері торгівлі автошинами, та зобовязалися діяти спільно шляхом обєднання грошових коштів, надаючи один одному будь-яку фінансову, технологічну чи організаційну допомогу. Крім того, погоджено, що прибуток розподіляється у рівних частинах.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Статус фізичної особи - підприємця це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Водночас, згідно з частиноюпершою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу . Саме у господарських відносинах фізичні особи підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що видаткові бухгалтерські документи, видані в процесі здійснення підприємницької діяльності СП ФОП ОСОБА_3 та ПП КФ «Престиж», не можуть підтверджувати виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань, як фізичною особою, що виникли між ним та іншої фізичною особою позивачем ОСОБА_4, а тому відхиляються доводи апеляційної скарги про безпідставне відхилення судом першої інстанції клопотання відповідача про проведення судової почеркознавчої експертизи вказаних документів.

При цьому ПП КФ «Престиж» та/або СП ФОП ОСОБА_3, у разі помилкової (безпідставної) виплати відповідних коштів, не позбавлені права в порядку ст. ст. 1212, 1215 ЦК України звернутися з позовом до відповідної особи «Костюченко» щодо їх повернення.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга не спростовує правильності висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні необхідно відмовити, а рішення залишити без змін, адже воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, судові витрати у вигляді сплаченого ОСОБА_3судового збору за подачу апеляційної скарги необхідно залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 2, 141, п. 1 ч.1 ст.374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, (в редакції закону №2147- VІІІ від 03.10.2017 р.), апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 06 лютого 2018року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 липня 2018 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

ОСОБА_2