Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 158/866/17-ц

провадження № 61-41237св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад «Ківерцівський районний центр первинної медико-соціальної допомоги»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Ківерцівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі - КЗ «Ківерцівський РЦП МСД»), у якому просила скасувати наказ про звільнення з роботи та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 листопада 2012 року вона була прийнята на роботу на посаду сестри медичної фельдшерського пункту села Жорнище Ківерцівської центральної районної лікарні (далі - Ківерцівська ЦРЛ) на час тимчасово відсутнього працівника.

30 вересня 2013 року її звільнено з роботи у зв'язку із переведенням до КЗ «Ківерцівський РЦП МСД» на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України.

01 жовтня 2013 року її прийнято на посаду сестри медичної патронажної Жорнищенського фельдшерського пункту тимчасово на період відсутності працівника КЗ «Ківерцівський РЦП МСД» по переводу з Ківерцівської ЦРЛ.

01 листопада 2013 року її переведено на 0,5 ставки посади сестри медичної з фізіотерапії постійно та 0,5 ставки посади сестри медичної патронажної тимчасово на період відсутнього працівника.

12 грудня 2013 року її переведено на посаду сестри медичної патронажної тимчасово на період відсутнього працівника.

З 23 січня 2017 року її переведено на 0,75 ставки посади сестри медичної патронажної тимчасово на період тимчасової непрацездатності.

Відповідно до наказу від 06 березня 2017 року № 18/ОС її звільнено з посади сестри медичної патронажної на підставі пункту другого частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Наказом головного лікаря КЗ «Ківерцівський РЦПМСД» від 31 березня 2017 року № 24 КП(ОС) внесені зміни у зазначений наказ, а саме: абзац 3 пункту 1 слова «Підстава: заява ОСОБА_4.» замінено словами «Підстава: строковий трудовий договір від 06 березня 2014 року № 7».

Посилаючись на те, що вона була прийнята на постійне місце роботи, однак звільнена з посади з підстав закінчення строкового трудового договору, просила позов задовольнити.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ КЗ «Ківерцівський РЦП МСД» від 06 березня 2017 року № 18/0С та наказ від 31 березня 2017 року № 24 КП(ОС) про звільнення ОСОБА_4 з посади сестри медичної патронажної Берестянського фельдшерського пункту у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 була переведена на 0,5 ставки посади медичної сестри з фізіотерапії на невизначений строк, в матеріалах справи відсутній наказ про звільнення ОСОБА_4 з цієї посади. На момент укладення строкового договору від 13 грудня 2013 року діяв наказ № 25 /ОС про переведення ОСОБА_4

Постановою апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2018 року рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року в частині задоволення позовних вимог скасоване та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що після переведення ОСОБА_4 01 січня 2013 року на посаду медичної сестри з фізіотерапії на невизначений строк позивач припинила виконувати свої трудові обов'язки за вказаним трудовим договором і після цього з нею неодноразово укладалися строкові трудові договори, як на час відсутності інших працівників, так і на визначений за погодженням сторін трудового договору строк. Між сторонами 06 березня 2014 року укладений строковий договір № 7 про прийняття ОСОБА_4 на посаду медичної сестри Звірівського фельдшерсько-акушерського пункту, строк дії якого визначено до 06 березня 2017 року. Позивача звільнено по закінченню строку дії договору.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу при зарахуванні працівника на роботу, а у разі звільнення власник зобов'язаний видати йому копію наказу про звільнення. Відсутність наказу про звільнення свідчить про продовження трудових відносин з працівником. Зазначає, що матеріалами справи підтверджено факт її перебування у трудових відносинах з відповідачем.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що з 27 листопада 2013 року ОСОБА_4 прийнята на посаду сестри медичного фельдшерско-акушерського пункту села Жорнище Ківерцівської ЦРЛ на період тимчасової відсутності працівника.

30 вересня 2013 року ОСОБА_4 звільнена у зв'язку із переведенням до КЗ «Ківерцівської РЦП МСД» на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України.

01 жовтня 2013 року ОСОБА_4 прийнята на посаду сестри медичної патронажної Жорнищенського фельдшерського пункту тимчасово на період відсутності працівника КЗ «Ківерцівський РЦП МСД» по переводу з Ківерцівської ЦРЛ.

01 листопада 2013 року ОСОБА_4 переведено на 0,5 ставки посади сестри медичної з фізіотерапії постійно та на 0,5 ставки посади сестри медичної патронажної тимчасово на період відсутності працівника Озерського фельдшерского пункту.

12 грудня 2013 року ОСОБА_4 переведено на посаду сестри медичної патронатної служби Звірівського фельдшерско-акушерського пункту тимчасово на період відсутності постійного працівника.

23 січня 2017 року ОСОБА_4 - сестру медичну патронажну Звірівського фельдшерско-акушерського пункту переведено на 0,75 посади сестри медичної патронажної Берестянського ФП тимчасово на період тимчасової непрацездатності працівника.

06 березня 2014 року між КЗ «Ківерцівський РЦП МСД» та ОСОБА_4 укладено строковий трудовий договір № 7 про прийняття останньої на посаду сестри медичної Звірівського фельдшерсько-акушерського пункту, строк дії якого визначено до 06 березня 2017 року.

06 березня 2017 року ОСОБА_4 - сестру медичну патронажну Берестянського фельдшерского пункту звільнено з посади 06 березня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Наказом головного лікаря КЗ «Ківерцівський РЦПМСД» від 31 березня 2017 року № 24 КП/ОД внесені зміни у зазначений наказ, а саме: абзац 3 пункту 1 слова «Підстава: заява ОСОБА_4.» замінено словами «Підстава: строковий трудовий договір від 06 березня 2014 року № 7».

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Як уже зазначалося, укладеним між сторонами у справі строковим трудовим договором від 06 березня 2014 року № 7 передбачено, що він діє до 06 березня 2017 року.

Розглядаючи спір по суті, суд апеляційної інстанцій врахував положення наведених норм законів, а також встановлені обставини справи та дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 була правомірно звільнена з посади відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії договору та відсутністю доказів продовження строку його дії чи укладення на інший або новий строк.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат