_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8695/18
Провадження № 2/520/5333/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Салтан Л.В.

за участю секретаря Дідур В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРС-КАПІТАЛ», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Другий Київський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_4 територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання припиненим іпотечний договір,-

ВСТАНОВИВ:

11 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 26 січня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 953 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1; визнання припиненим іпотечний договір від 03 травня 2017 року зі всіма змінами та доповненнями, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 953 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРС-КАПІТАЛ» (код ) на предмет іпотеки - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; та зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, що накладена 03 травня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3. зареєстровану в реєстрі за № 954. рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 35026507.

В обґрунтування позовних вимог, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що 03 травня 2017 року між ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 був укладений договір позики за № 2017/05/03, відповідно до якого позивачеві були передані грошові кошти у розмірі 450000 грн. 00 коп., що на той час еквівалентно 16942 доларів 18 центів США.

В якості забезпечення договору, сторони уклали іпотечний договір від 03 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3, за яким своєчасне повернення позики та сплати відсотків за користування позикою забезпечуються іпотекою нерухомого майна - квартири під № 24, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 60, корпус 2.

В подальшому, до договору позики №2017/05/03 від 03 травня 2017 року сторонами був укладений додатковий договір від 25 липня 2017 року, за яким внесені зміни, а саме: сума запозичених коштів була збільшена до 798605 грн. 50 коп., що на той час еквівалентно 30926 доларів 58 центів США та сторонами були внесені відповідні зміни та доповнення в іпотечний договір від 03 травня 2017 року.

25 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 свої зобов'язання перед відповідачем виконала, про що свідчить угода про розірвання договору позики № 2017/05/03 від 25 жовтня 2017 року та квитанція до прибуткового касового ордеру № 858 від 27 жовтня 2017 року, у відповідності до якої ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРС-КАПІТАЛ» отримала від ОСОБА_1 817605 грн. 50 коп. в якості остаточного розрахунку за договором позики.

Зазначена сума включала суму основного боргу 798605 грн. 50 коп. та відсотки за користування кредитом, що були нараховані відповідачем та які були сплачені позивачем в добровільному порядку.

У зазначеній угоді про розірвання договору позики № 2017/05/03 від 25 жовтня 2017 року були також зафіксований обовязок ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» протягом трьох діб надати нотаріусу або державному реєстратору документи, які свідчать про розірвання договору позики та припинити дію договору іпотеки. Таким чином, Позивач вважала взаємовідносини між сторонами по укладеним між ними договорам припиненими.

Незважаючи на це, на виконанні у державного виконавця перебуває виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, на підставі іпотечного договору від 03 травня 2017 року зі змінами та доповненнями.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовну заяву та просив задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовної заяви. Також, представник відповідача надав відзив на позов, в якому вказали, що розписка від 17 жовтня 2017 року та угода про розірвання договору позики не може слугувати підтвердженням виконання умов договору, оскільки не були перераховані в безготівковій формі на рахунок позичальника. Крім того, в Святошинському управлінні поліції ГУНП м. Києва зареєстровано кримінальне провадження за № 011149 від 19 грудня 2017 року щодо представника ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» ОСОБА_6 за фактом шахрайських дій. Також, у прибутковому касовому ордері № 858, який надає позивач ОСОБА_1, як доказ погашення заборгованості, не завірений головним бухгалтером.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, представник Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_4 територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не зявились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Вислухавши пояснення сторін, присутніх у судовому засіданні, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03 травня 2017 року між ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 був укладений договір позики за № 2017/05/03, відповідно до якого позивачеві були передані грошові кошти у розмірі 450000 грн. 00 коп., що на той час еквівалентно 16942 доларів 18 центів США.

В якості забезпечення договору, сторони уклали іпотечний договір від 03 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3, за яким своєчасне повернення позики та сплати відсотків за користування позикою забезпечуються іпотекою нерухомого майна - квартири під № 24, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 60, корпус 2.

В подальшому, до договору позики №2017/05/03 від 03 травня 2017 року сторонами був укладений додатковий договір від 25 липня 2017 року, за яким внесені зміни, а саме: сума запозичених коштів була збільшена до 798605 грн. 50 коп., що на той час еквівалентно 30926 доларів 58 центів США та сторонами були внесені відповідні зміни та доповнення в іпотечний договір від 03 травня 2017 року.

Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов'язання вважаються припиненими.

Згідно з ч. 1 ст. 604 ЦК України, зобовязання припиняється за домовленістю сторін.

Тобто, угода про розірвання договору позики № 2017/05/03 від 25 жовтня 2017 року є такою домовленістю.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601,604-609 ЦК України.

Юридичним наслідком належного виконання зобов'язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобов'язання. Таким чином, з моменту виконання боржником зобов'язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов'язків сторін, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтєю 20 Закону України «Про заставу» визначено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Відповідно до ст. 18 ЦК України, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 ст.34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Статтєю 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.5, п.3 Глави 16 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів.

За змістом п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису по нотаріально посвідченим угодам, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Відповідно до п. 2 вказаного Переліку, для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями, додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Пунктом 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 2 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» розяснено, що однією з обєктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу.

Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред'явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з'ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі.

Слід пам'ятати, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Верховний суд України в Постанові від 20 травня 2015 року в справі № 6-158цс15 дійшов висновку, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, за системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобовязання, зокрема, на підставі його виконання. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі №6-118цс16.

При цьому, сам факт звернення ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» до Святошинського управління поліції ГУНП м. Києва, в якому зареєстровано кримінальне провадження за № 011149 від 19 грудня 2017 року щодо представника ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» ОСОБА_6 за фактом шахрайських дій, не є доказаним фактом недійсності угоди про розірвання договору позики № 2017/05/03 від 25 жовтня 2017 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 858 від 27 жовтня 2017 року.

Доказів того, що на цей час проголошено вирок суду щодо представника ТОВ «ФК «АРС-КАПІТАЛ» ОСОБА_6 за фактом шахрайських дій, сторонами не надано.

При цьому, якщо буде такий вирок або судом буде встановлені зазначені факти шахрайських дій сторони не позбавлені права звернення до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. 77, 81, 89, 263-265, 354-355ЦПК України, ст. 204, 572, 575, 599, 604, 626 ЦК України, Законом України «Про іпотеку»,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРС-КАПІТАЛ», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Другий Київський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_4 територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання припиненим іпотечний договір - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 26 січня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 953 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати припиненим іпотечний договір від 03 травня 2017 року зі всіма змінами та доповненнями, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 953 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРС-КАПІТАЛ» (код ) на предмет іпотеки - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; та зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, що накладена 03 травня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3. зареєстровану в реєстрі за № 954. рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 35026507.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 05 грудня 2018 року.

Головуючий Салтан Л. В.