Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/986/18 Головуючий у 1-й інстанції: Черткова Н.І.
Є.У.№ 310/5432/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суду Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Молодіжний», виконавчий комітет Бердянської міської ради про визначення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом. Зазначала, що їм з відповідачем в рівних частках належить право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яку вони успадкували після смерті своєї матері. Посилаючись на те, що вони з братом не можуть дійти згоди щодо утримання і користування житлом, останній перешкоджає їй у проживанні в батьківській квартирі, просила суд, остаточно уточнивши позовні вимоги, визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй кімнату №6 житловою площею 9,7 кв. м., кімнату №3 площею 11, 7 кв. м., відповідачеві виділити ізольовану кімнату №8 житловою площею 17,5 кв. м., а інші приміщення : кухню №9, площею 7,3 кв. м., вбиральню №4 площею 1,2 кв. м., ванну №5 площею 2,7 кв. м, коридор №1 площею 12,4 кв. м., шафу №7 площею 0,6 кв. м., комору №10 площею 1,2 кв. м. залишити в спільному користуванні.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом і просив визначити порядок користування спірною квартирою в інший спосіб, а саме: виділити йому кімнату № 3, площею 11,7 кв.м, позивачці - кімнату № 6 площею 9,7 кв.м. , інші приміщення, в тому числі і ізольовану кімнату № 8 площею 17,5 кв.м, залишити в спільному користуванні сторін. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що в спірній квартирі він проживає один, іншого житла не має, за власні кошти утримує квартиру, проводить в ній ремонт тощо. Натомість позивачка в квартирі постійно не проживає, витрати на її утримання не несе, має інше житло. Крім того, в спірній квартирі періодично проживає їх спільний батько ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який хоча і зареєстрований в селі Кримка, Бердянського району, проте часто хворіє та потребує сторонньої допомоги, за таких обставинах він забирає його до себе в квартиру й доглядає за ним.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виділено у користування ОСОБА_3 в рахунок ідеальної 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1житлову кімнату№6 площею 9,7 кв. м., житлову кімнату №3 площею 11,7 кв. м., лоджію 2,7 кв. м

Залишено у користуванні ОСОБА_4 в рахунок ідеальної 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 житлову кімнату №8 площею 17,5 кв. м., балкон 2,9 кв.м.

Підсобні приміщення: кухню №9 площею 7,3 кв. м., вбиральню №4 площею1,2 кв. м., ванну №5 площею 2,7 кв. м., коридор №1 площею12,4 кв. м., шафу №7 площею 0,6 кв. м., комору №10 площею 1,2 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 залишено в спільному користуванні.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір 551,20 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що виділення позивачці у користування на належну їй ? частку нерухомості двох кімнат, загальною площею 21,4 кв.м , а відповідачеві - однієї кімнати, площею 17,5 кв. м буде максимально відповідати розміру їх часток у праві спільної часткової власності, не потягне за собою погіршення житлових умов та постановки на облік сторін як таких, що потребують поліпшення житлових умов та не суперечить ст.358 ЦК України. Крім того, такий порядок користування житлом склався між сторонами за життя їх матері.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що при визначенні порядку користування спірною квартирою суд першої інстанції не врахував, що позивачка є власницею іншого житла, в спірній квартирі постійно не проживає, витрати з її утримання і ремонту не несе, має ключі від вхідних дверей і вільний доступ до квартири. Спірна нерухомість є єдиним постійним проживання відповідача, в квартирі періодично проживає батько сторін. При розгляді справи судом були порушені норми процесуального права, не були допитані свідки, які б могли надати пояснення щодо фактичного користування квартирою і її утримання. Рішення суду ґрунтується на неналежних доказах, судом не встановлено, в чому полягає порушення прав ОСОБА_3 та в який спосіб порушене право підлягає захисту.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідач ОСОБА_4 і його представник ОСОБА_7 повторно не з'явилися. Відповідач ОСОБА_4 причини повторної неявки в судове засідання не повідомив. Представник ОСОБА_7 направив клопотання про повторне відкладення розгляду апеляційної скарги, пославшись на необхідність надання додаткових доказів, які не були досліджені у суді першої інстанції, і на свою зайнятість в іншому процесі.

Розглянувши клопотання представника ОСОБА_7 про повторне відкладення судового засідання, колегія суддів визнала його таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з ст.ст. 6,11,12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, пропорційності, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.12, ч,3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі. зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві, сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотання сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу. суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів відповідача у суді першої інстанції здійснював представник ОСОБА_8(а.с.45). В провадженні суду першої інстанції справа перебувала з серпня 2016 року. Справа понад шість разів призначалася до судового розгляду, проте за клопотанням представника відповідача слухання справи відкладалося у зв'язку з відрядженнями останнього, для надання додаткових доказів, виклику свідків тощо.

В апеляційний суд справа зі скаргою відповідача надійшла 18 грудня 2017 року.

19 грудня 2017 відкрито апеляційне провадження, ухвалою колегії суддів апеляційного суду від 22 грудня 2017 року справу, з урахуванням значного навантаження на колегію, призначено до розгляду в режимі відеоконференції на 08 лютого 2018 року. У зв'язку з проведенням кваліфікаційного оцінювання суддів апеляційного суду судове засідання, призначене на 08.02.2018 року, не відбулося, слухання справи було призначено на 06.03.2018 року.

Повістку про виклик у судове засідання у цій справі відповідач і його представник отримали 13.02.2018р і 14.02.2018р. відповідно. В судове засідання, призначене на 06.03. 2018 року, ні відповідач, ні його представники не з'явилися. Представник ОСОБА_7 направив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на сімейні обставини (смерть батька). Належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання ні відповідач, ні його представники суду апеляційної інстанції не надали.

За клопотанням представника ОСОБА_7 апеляційний суд відклав розгляд справи і призначив судове засідання в режимі відеоконференції на 12.04.2018 р. Повістки про виклик до суду ОСОБА_4 отримав 09.03.2018р, його представник ОСОБА_7 14.03.2018р.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що відповідач і його представники, отримавши завчасно повістки про виклик у засідання апеляційного суду, мали реальну можливість для забезпечення своєї участі у суді апеляційної інстанції. Їм було надано достатньо часу спланувати свій робочий час і вирішити сімейні проблеми у такий спосіб, щоб забезпечити представництво своїх інтересів у суді апеляційної інстанції. Учасники судового розгляду мали достатньо часу для надання всіх доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень як суду першої, так і суду апеляційної інстанції.

На підставі 372 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини неявки відповідача і її представника неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції. Участь представника відповідача у іншому судовому засіданні не є винятковим випадком для продовження строку розгляду справи у апеляційному суді. Невиконання відповідачем і його представником свого процесуального обов'язку щодо своєчасного надання всіх доказів в обґрунтування своїх доводів і заперечень не є підставою для порушення розумних строків розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_9, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Суд першої інстанцій, дійшов правильного висновку про регулювання спірних правовідносин положеннями статті 364 ЦК України.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицію, викладеною Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.2014р року сторонам належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1, розташованої на 3 поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з трьох кімнат, житловою площею 38, 9 кв. м., у тому числі кімната №3 площею 11,7 кв. м з лоджією 2,7 кв.м, кімната №6 площею 9, 7 кв. м., кімната №8 площею 17,5 кв. м. з балконом, площею 2,9 кв.м, кухні №9 площею 7,3 кв. м., вбиральні №4 площею 1,2 кв. м., ванної №5 площею 2,7 кв. м., коридору №1 площею 12,4 кв. м., шафи №7 площею 0,6 кв. м., комори №10 площею 1,2 кв. м.

Квартира обладнана балконом 2,9 кв. м., лоджією 2,7 кв. м. Загальна площа квартири 69,4 кв. м. Усі кімнати у квартирі ізольовані.

Фактично з серпня 2013 року відповідач зареєстрований і проживає в квартирі один (а.с.113).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Сторонами по справі не оспорювалося, що згідно з діючими вимогами нормативних документів у галузі будівництва поділ спірної квартири є неможливим.

Судом також встановлено, що фактично між сторонами за життя матері склався порядок користування спірною квартирою, після її смерті між ними виник спір, відповідач проживає в квартирі один і перешкоджає своїй сестрі у вільному володіння і користуванні квартирою.

За таких обставин суд першої інстанції, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, той факт, що сторони є співвласниками спірної квартири і їх частки є рівними, визначив порядок користування житлом у спосіб, який як найкраще відповідає їх інтересам.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що періодично в спірній квартирі проживає пристарілий батько сторін, також не є підставою для скасування судового рішення. За поясненнями представника позивачки в засіданні апеляційного суду остання не заперечує проти проживання батька в спірній квартирі і надання йому у тимчасове користування однієї із кімнат, які виділені у її користування.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою з приводу чого ОСОБА_3 і вимушена звертатися за захистом свого права до суду.

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Встановивши порядок користування сторонами спірною квартирою, суд першої інстанції врахував, що в даному випадку неможливо забезпечити точну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам, що відповідач за життя матері користувався тією кімнатою, яка виділена судом у його користування, а після смерті матері, яка сталася 26 серпня 2013 року, тривалий час користується всією квартирою і перешкоджає своїй сестрі реалізувати своє право володіння і користування власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач весь час утримував, ремонтував, покращував стан спірної квартири, яка є єдиним його житлом, що позивачка забезпечена іншим житлом, не заслуговують на увагу, оскільки не мають правового значення для вирішення справи і не підтверджені належними і допустимими доказами. Наявність у позивачки іншого житла не є підставою для відмови їй як співвласниці спірної квартири у визначенні порядку користування власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено порушення прав позивачки є неспроможними. По справі встановлено, що між сторонами сталася конфліктна ситуація, яка викликана неможливістю сторін дійти згоди щодо порядку користування успадкованою квартирою.

Посилання в апеляційній скарзі на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи є неспроможними. Незабезпечення відповідачем явки свідків у судове засідання, про допит яких було заявлено відповідне клопотання у суді першої інстанції, не є підставою для висновку про неповне дослідження судом першої інстанції фактичних обставин справи.

Як вбачається із матеріалів справи, клопотання про допит свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 було заявлено ОСОБА_7 через рік після відкриття провадження у справі - 28.09.2017р. (а.с.117). За клопотанням ОСОБА_7 у судовому засіданні 28.09.2017р. було оголошено перерву до 20.10.2017р. і запропоновано останньому забезпечити явку свідків у судове засідання на 20.10.2017р. (а.с.114). Дата і час слухання справи були узгоджені зі сторонами і їх представниками. Незважаючи на вказану обставину, напередодні судового засідання, 19.10.2017р., представник ОСОБА_7 подав суду чергову заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку із його перебуванням у щорічній відпустці з 20.10.2017р. (а.с.118). В судове засідання, призначене на 20.10.2017р. ні відповідач, ні його свідки не з'явилися. В наступне судове засідання, яке було призначено за 30.11.2017р., участь свідків також не була забезпечена. Клопотання про їх допит ОСОБА_7 більше не заявлялося, останній не заперечував проти закінчення з'ясування обставин справи і переходу до судових дебатів.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позову є обґрунтованим та узгоджується з матеріалами справи, при встановленні фактичних обставин судом не було порушено норми цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.374, 375,382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року у цій справі залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: