Номер провадження: 22-ц/785/1114/18
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Черевка П.М..,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

за участю: представника скаржника ПАТ «Райффайзен БанкАваль» - Зарецького І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 червня 2017 року за скаргою ОСОБА_6 на дії державних виконавців Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Комаренко Романа Анатолійовича, Міхновича Миколи Олександровича, зацікавлені особи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання дій неправомірними, скасування постанов, та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

29 травня 2015 року представник ОСОБА_6 звернувся до суду із скаргою на дії державних виконавців Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Комаренка Р.А., Міхновича М.О. про визнання дій неправомірними, скасування постанов, і уточнивши вимоги про визнання виконавчого листа від 26.03.2012р., виданого 18 жовтня 2012 року Суворовським районним судом м. Одеси по справі №1527/2-5382/11 таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування скарги представник ОСОБА_6 посилаєтся на те, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012р., задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 та ОСОБА_9, з відповідачів у солідарному порядку на користь банку стягнута сума заборгованості за кредитним договором 1 046 918,15 грн. та сума судового збору. На підставі вказаного рішення судом було видано виконавчий лист, строк пред'явлення якого закінчився 02 жовтня 2013 року.

Крім того, відповідно до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 19.11.2015р., та ухвали апеляційного суду Одеської області від 17.03.2016р., які носять преюдиціальне значення для розгляду зазначеної скарги, встановлено, що строк виконання рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26.03.2012р., по справі №1527/2-5382/11 згідно виконавчого листа від 18.10.2012р., сплив 02 жовтня 2013 року.

Представник скаржника виходячи з вимог п.1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» зазначає, що неправомірно було відкрито виконавче провадження ВП №46801923, на підставі виконавчого листа №1527/2-5382/11 виданого 18.10.2012р., та постановою від 15.07.2015р. накладено арешт на майно ОСОБА_6, та просить суд визнати дії державних виконавців Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Комаренка Р.А., Міхновича М.О. неправомірними, скасувати постанови, визнати дії державних виконавців які порушують ч.1 ст. 25 Закону, та визнати виконавчий лист від 26.03.2012р., виданого 18 жовтня 2012 року Суворовським районним судом м.Одеси №1527/2-5382/11, таким, що не підлягає виконанню.

Справа розглянута за відсутності державних виконавців.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 19 червня 2017 року скарга задоволено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції скаржник ОСОБА_6, а також державні виконавці Суворовського ВДВС ОМУЮ Комаренко Р.А. і Міхнович М.О. не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 383, 384 ЦПК України, який був чинний на час проведення виконавчих дій, передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

У п. 1 постанови №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час проведення виконавчих дій, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом. Іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішенням, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 6 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права в точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

У частинах 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012р., задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 та ОСОБА_9, з відповідачів в солідарному порядку на користь Банку стягнута сума заборгованості за кредитним договором в 1 046 918.15 грн. і сума судового збору. На підставі вказаного рішення судом стягувачу було видано виконавчий лист, строк пред'явлення якого закінчився 18.10.2013р..

Постановою державного виконавця Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Комаренко Романа Анатолійовича від 10 березня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП №46801923, на підставі виконавчого листа №1527/2-5382/11 виданого 18.10.2012р..

Постановою державного виконавця Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Міхновича Миколи Олександровича від 15.07.2015р. накладено арешт на майно боржника ОСОБА_6

Задовольняючи скаргу ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що строк виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012р., по справі №1527/2-5382/11 згідно виконавчого листа від 18.10.2012р., сплив 02 жовтня 2013р., з заявами про поновлення строку ніхто не звертався.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства - обов'язковість рішень суду.

Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

Частинами 1 та 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинної на час проведення виконавчих дій, передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред&a з;apos;явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановленя.

Статтею 23 вказаного Закону передбачено, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред'явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012р., яким задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 та ОСОБА_9, та стягнута з них солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 046 918,15 грн., та суму судового збору, 18 жовтня 2012 року було видано стягувачу виконавчий лист №№1527/2-5382/11 (т.2, а.с. 246-247).

Виконавчий лист було звернуто до виконання до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, який постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління Білик Р.В. від 27 червня 2014 року був повернутий стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (т.1 а.с. 32), що підтверджується копією вказаної постанови державного виконавця, а також зворотом аркуш 2 виконавчого листа (т.2, а.с. 246-247).

Згідно п. 9 ч. 1 та ч. 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинної на час проведення виконавчих дій, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у зв'язку наявністю заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

26 лютого 2015 року Банк повторно звернувся до Першого Суворовського ДВС Одеського міського управління юстиції та постановою державного виконавця Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Комаренко Р.А. від 10 березня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП №46801923 (т.1, а.с. 209-210, 221).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що пред'явленням Банком виконавчого листа до виконання річний строк, встановлений ст. 22 вказаного Закону, перервався й після повернення виконавчого листа, з 27.06.2014р. строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення. 26 лютого 2015 року Банк повторно пред'явив виконавчий лист до виконання, тому висновок суду першої інстанції про пропущення цього строку є помилковим.

На підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 18 січня 2017 року про витребування виконавчого провадження (т.1, а.с. 199), Суворовський відділ ДВС м. Одеси 03 березня 2017 року надіслав виконавче провадження (т.1, а.с. 208), яке згідно штампу суду було отримано 03 березня 2017 року (т.1, а.с. 208).

19 червня 2017 року оригінал ВП №383/10 був повернутий Суворовському відділу ДВС м. Одеси (т.2, а.с. 61), але в матеріалах справи відсутні відомості про те, що вказане виконавче провадження було досліджено судом.

Частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

У п. 4 вказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

На підставі статті 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Суди мають ураховувати, що до учасників виконавчого провадження, які мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також представники сторін за законом чи договором, які діють від їх імені.

В матеріалах справи відсутні відомості про виклик в установленому законом порядку представників стягувача, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області на 19 червня 2017 року, а також не залучений до участі у справі боржник ОСОБА_9.

Отже, в порушення положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, чинного на час розгляду судом справи, суд першої інстанції усунувся від встановлення обставин, пов'язаних з розглядом скарги, не перевірив доводи заперечень Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, надані на підтвердження цих заперечень докази та не дав їм належної оцінки.

За таких підстав, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, передчасно задовольнив скаргу, що перешкоджає подальшому виконанню судового рішення, та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 червня 2017 року скасувати.

Справу передати для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено: 13 липня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік