ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/282/18
Провадження № 22-ц/4820/246/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

з участю позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 679/282/18 за апеляційними скаргами Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 серпня 2018 року у складі судді Базарника Б.І. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями державних органів.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої громадянинові діями державних органів. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 12 січня 2017 року державним виконавцем Сімерецькою В.С. було відкрито виконавче провадження № 53234656, а 13 березня 2017 року нею ж було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа та повернуто виконавчий лист стягувачу. ОСОБА_4 посилався, що ним було подано скаргу на такі дії державного виконавця і ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 листопада 2017 року його скаргу було задоволено та визнано неправомірними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ м. Київ Сімерецької В.С. щодо винесення постанови від 13.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчих документів стягувачу. 30.12.2017 він вчетверте, направив виконавчий лист до виконавчої служби, проте 22.02.2018 року отримав лист від державного виконавця, в якому йому повторно направлено постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.03.2017, яка фактично вже на той час була скасована судом. Позивач вказував, що він неодноразово починаючи з 29.01.2016 року направляв до ДВС виконавчий лист для його примусового виконання, проте державним виконавцем до цього часу не виконано рішення суду про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсотки по вкладу в сумі 3 882 грн. Саме через дії посадових осіб, а точніше їх бездіяльність, йому заподіяно моральні страждання, через постійні переживання з цього приводу, що призвело до погіршення його стану здоров'я а також додаткових витрат на лікування. Також додаткові витрати ним були понесені при зверненні до суду з заявами про видачу дублікатів виконавчого листа, витрачалися кошти на пересилку виконавчих документів до ДВС.

У зв'язку із зазначеними обставинами, ОСОБА_4 просив визнати дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ Сімерецької В.С. щодо направлення стягувачу ОСОБА_4 листа від 22.01.2018 з Постановою про закінчення виконавчого провадження від 13.03.2017 (повторно) незаконними, а також зобов'язати Управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі у м. Київ стягнути з Шевченківського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ кошти в розмірі 2 580 грн. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 серпня 2018 року позов задоволено частково, визнано дії державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Київ Сімерецької В.С. щодо направлення йому як стягувачу листа від 22.01.2018 року з постановою про закінчення виконавчого провадження від 13.03.2017 року (повторно) - незаконними, стягнуто з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 відшкодування матеріальної шкоди 2580 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, в решті позовних вимог відмовлено.

Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва не погодилося з рішенням суду першої інстанції подало апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн. є надто завищеним, оскільки на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди ним не було надано належним чином оформлених доказів, зокрема медичної документації. Крім того, не доведено позивачем і розмір спричиненої матеріальної шкоди, оскільки ОСОБА_6 не надав документального підтвердження здійснення ним витрат саме в такій сумі, не надав повного розрахунки затрачених ним коштів. Також управління зазначає, що погашення зобов'язань, які виникли у державних органів в тому числі і у зв'язку із завданням шкоди, здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань останнього, проте Держава в особі Державного бюджету України не повинна нести збитки внаслідок незаконних дій чи бездіяльності державних органів чи їх посадових осіб, отже апелянт вважає, що судом неповно з'ясовано обставини справи, а тому суд прийшов до хибних висновків, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Тому, апелянт просив, скасувати рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в позові.

Шевченківський РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві також не погодилося з рішенням суду першої інстанції подало апеляційну скаргу, вважає, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що державний виконавець діяв в межах дії Закону України «Про виконавче провадження», а оскільки боржник у виконавчому провадженні неодноразово змінювався з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, а потім навпаки, тому і було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, крім того, ОСОБА_4 мав право самостійно подати виконавчий документ на виконання безпосередньо ліквідатору. Апелянт, посилається, що відповідно до п.4 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним Банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, в зв'язку з цими обставинами державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Крім того, в ході судового розгляду остаточно визнано боржником у виконавчому провадженні ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Оскільки у державного виконавця відсутні повноваження щодо виконання виконавчих документів, боржниками за якими є банки, що перебувають у стані ліквідації, тому постанову про закінчення виконавчого провадження, разом з оригіналом виконавчого листа(дублікату) направлено на адресу ліквідатора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», отже дії державного виконавця є цілком законними. Також апелянт посилається, що судом не доведено зв'язок між діями державного виконавця та погіршенням стану здоров'я ОСОБА_4, не доведено і факт заподіяння йому моральних страждань в ході виконання рішення суду.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційні скарги, в яких зазначає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки йому завдана шкода саме діями посадових осіб і визначений судом розмір морального відшкодування в сумі 10 000 грн. є заниженим, оскільки відповідно до « Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань» її розмір є в рази вищим. Крім того, вказує ОСОБА_4 що ним надано достатньо доказів заподіяння моральної та матеріальної шкоди, зокрема надані всі необхідні медичні документи. ОСОБА_4 вказує, що вже п'ятий раз звернувся до ДВС, але рішення суду досі не виконано.

Також ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві в якому зазначає, що вона є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, оскільки вважає, що ним доведено факт спричинення моральної шкоди через неправомірні дії державного виконавця. Посилається, що в апеляційній скарзі невірно вказано дату зміни боржника знову на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з посиланням на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 21.02.2017, оскільки даною ухвалою було скасовано ухвалу Нетішинського міського суду і направлено справу на повторний розгляд до суду першої інстанції, за результатами розгляду постанова державного виконавця Сімірецької В.С. про закінчення виконавчого провадження була скасована і дії державного виконавця визнані судом незаконними. Не відповідають дійсності і твердження ДВС щодо того що він мав самостійно подати виконавчий лист до виконання безпосередньо ліквідатору, а саме до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки згідно вимог закону цей обов'язок покладено на органи ДВС. Також державним виконавцем не було надано достовірної інформації щодо виконання нею виконавчих дій, що є порушенням п. 4 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди ним повністю обґрунтовано її розмір з огляду на інтенсивність, тривалість та ступінь негативного впливу та душевних страждань.

Отже, ОСОБА_4 зазначає, що не вбачає підстав для задоволення обох апеляційних скарг.

Заслухавши доповідача та учасника судового розгляду та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду скасуванню в частині з ухваленням нового судового рішення в цій частині та зміні в іншій частині з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що 3 листопада 2015 року Нетішинським міським судом було видано виконавчий лист № № 2/679/449/2015 про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4 суми вкладу в розмірі 63882 грн. згідно договору банківського вкладу.

Даний виконавчий лист був звернутий до примусового виконання та в ході виконання рішення суду в частині стягнення боргу в розмірі 60 000 грн. було виконано.

Ухвалою Нетішинського міського суду від 4 лютого 2016 року по справі № 2/679/449/2015 за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про повернення вкладу по договору банківського вкладу було замінено боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Нетішинського міського суду від 31 жовтня 2016 року по справі № 2/679/449/2015 ухвалено видати дублікат виконавчого листа в зв'язку з втратою оригіналу.

12 січня 2017 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва було відкрито виконавче провадження № 53234656 за виконавчим листом (дублікатом) № 2/679/449/2015 від 7 листопада 2016 року про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсотків по вкладу в сумі 3882 грн. на користь ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року ухвалу Нетішинського міського суду від 4 лютого 2016 року по цивільній справі № 2/679/449/2015 за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про заміну боржника скасовано, питання заміни сторони виконавчого провадження передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

13 березня 2017 року державним виконавцем Сімерецькою B.C. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 53234656 з примусового виконання виконавчого листа (дублікату) №2/679/449/2015, виданого 07.11.2016 року Нетішинським міським судом Хмельницької області, в зв'язку зі скасуванням ухвали суду першої інстанції про заміну боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

30 листопада 2017 року ухвалою Нетішинського міського суду визнано неправомірними дії державного виконавця Сімерецької B.C. щодо винесення постанови від 13.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) №2/679/449/2015 та повернення виконавчих документів стягувачу. Вказана ухвала суду сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили 20 грудня 2017 року.

Даною ухвалою було встановлено факт неправомірних дій посадових осіб Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва при виконанні вищевказаного рішення суду, що призвело до порушення прав позивача на своєчасний та повний захист своїх порушених прав.

30 грудня 2017 року заявник направив на адресу Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва виконавчий лист (дублікатом) № 2/679/449/2015 від 7 листопада 2016 року про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його користь відсотків по вкладу в сумі 3882 грн. та просив відповідно до вимог ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» направити дані документи уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банку «Фінанси і кредит».

22 лютого 2018 року на його адресу надійшов лист державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва Сімерецької B.C., який також адресований і уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банку «Фінанси і кредит», яким на адресу вказаних осіб було направлено постанову державним виконавцем Сімерецькою B.C. від 13 березня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № 53234656 з примусового виконання виконавчого листа (дублікату) №2/679/449/2015, однак сам виконавчий лист направлений не був, що є порушенням ч. 4 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України ЦПК України України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 129 Конституції України передбачено обов'язковість рішень суду.

Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження.

Згідно п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Крім того, у статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права та рішень Європейського суду виходив суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 в частині відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна внаслідок тривалого невиконання рішення суду, встановлення судовим рішенням факту неправомірних дій державного виконавця щодо винесення постанови від 13.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження та направлення стороні виконавчого провадження постанови про закінчення виконавчого провадження від 13.03.2017 року, яка визнана незаконною після відповідного судового рішення, бездіяльності державного виконавця щодо направлення виконавчого листа до органу, який зобов'язаний виконати судове рішення, а саме Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-48цс13, від 8 листопада 2017 № 6-99цс17.

Крім того, згідно з п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Однак в той же час, визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної саме неправомірними діями чи бездіяльністю посадових осіб виконавчої служби, що підлягає відшкодуванню в сумі 10 000 грн. суд першої інстанції не в повній мірі врахував всі обставини справи та вимоги чинного законодавства.

Так при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню слід врахувати, що тривале невиконання рішення суду сталось не лише внаслідок бездіяльності та дій посадових осіб виконавчої служби, які мали місце, а й внаслідок ліквідаційної процедури банківської установи.

Отже, оскільки позивач зазначає, що моральна шкода, заподіяна йому саме неправомірними діями чи бездіяльністю посадових осіб виконавчої служби, з урахуванням моральних втрат, душевних страждань, переживань, докладення додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок таких дій посадових осіб державного органу влади колегія суддів з урахуванням всіх обставин справи вважає, що розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню слід зменшити до 1000 грн., а рішення суду в цій частині змінити.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про безпідставність рішення суду в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а держава не повинна нести збитки внаслідок незаконних дій державних органів та їх посадових осіб слід відхилити.

За вимогами ст. 1173 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України, сума майнової шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45), казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Виконання рішення про стягнення коштів здійснюється відповідно до пунктів 35-40 вказаного Порядку Казначейством.

Також слід відхилити в цій частині і доводи апеляційної скарги Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва з посиланням на необґрунтованість ухвали Нетішинського міського суду 30 листопада 2017 року, якою було визнано неправомірними дії державного виконавця Сімерецької B.C. щодо винесення постанови від 13.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження

Як зазначено вище відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України ЦПК України України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвали Нетішинського міського суду 30 листопада 2017 року ніким не оскаржена та набрала законної сили, а тому апеляційний суд не вправі давати оцінки даному судовому рішенню з приводу його обґрунтованості та законності.

В той же час, задовольняючи позовні вимог в частині відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції помилково вважав, встановленою та доведеною обставиною заподіяння позивачу внаслідок неправомірних дій посадових осіб Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва майнової шкоди.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано, а судом не здобуто достатніх та належних доказів того, що саме в наслідок неправомірних дій працівників державних органів позивачу заподіяна майнова шкода, у вигляді витрат на придбання за власні кошти лікарських засобів, медичних препаратів в зв'язку з погіршення стану його здоров'я, стаціонарного лікування, через такі дії.

Так з наданого позивачем виписки-епікризу вбачається, що позивач знаходився на стаціонарному лікуванні з різними діагнозами, в тому числі остеохондроз шийного відділу хребта, хронічний больовий синдром, загострення, гіпертонічна хвороба, хворіє протягом року, направлений з погіршенням на фоні стресової ситуації, отримував відповідне лікування, а згідно чеків купляв ліки за власні кошти.

В своїй позовній заяві позивач зазначав, що через неправомірні дії посадових осіб Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва в нього був гіпертонічний криз, але як видно з виписки-епікризу позивач знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозами як гіпертонічна хвороба так і остеохондроз шийного відділу хребта, хронічний больовий синдром. При цьому за відсутності відповідних медичних документів не можна зробити висновок, ліки від якого захворювання купляв позивач за власний рахунок.

Отже вказані докази достеменно не доводять, що між діями посадових осіб Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва та погіршення стану здоров'я позивача і понесення ним в зв'язку з цим матеріальних затрат існує прямий причинний зв'язок.

Інших доказів наявності такого причинного зв'язку як то висновок судово-медичної експертизи, висновок спеціаліста , відповідна медична довідка тощо суду надано не було.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про відшкодування майнової шкоди слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові за недоведеністю цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва задовольнити частково.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 серпня 2018 року в частині стягнення майнової шкоди скасувати та в задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення на його користь з Державного бюджету України 2580 грн. у відшкодування майнової шкоди відмовити.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 серпня 2018 року в частині стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 (проживаючого в АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, відкритого у Державній казначейській службі України, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва 1000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 7 грудня 2018 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох