Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 344/5283/14-ц

провадження № 61-29375св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня

2017 року у складі судді Татарінової О. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Малєєва А. Ю., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що він з листопада 1986 року проживає у АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 березня 1999 року зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності в рівних частках йому, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Рішенням Івано-Франківського міського суду

від 22 січня 2007 року шлюб між ним та ОСОБА_6 було розірвано, остання

у спірній квартирі не проживає.

Зазначав, що ОСОБА_6 участі в утриманні квартири не бере, він самостійно її утримує, за власні кошти проводив поточний і капітальний ремонт, і вже більше 14 років володіє 1/3 частки квартири, яка належить ОСОБА_6

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_4 просив суд визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, яка була зареєстрована за ОСОБА_6 та припинити право власності ОСОБА_6 на 1/3 частку зазначеної квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 не було доведено, що ОСОБА_6 відмовилась від своєї частки квартири, а тому вона, як власник не може бути протиправно позбавлена права власності, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до чинного законодавства за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. ОСОБА_4 було відомо, що співвласником спірної квартири є ОСОБА_6, яка від спірного майна не відмовлялася, а, отже вона, як власник 1/3 частки спірної квартири не може бути протиправно позбавлена права власності на неї.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким його позовні задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було правильно встановлено фактичниі обставини справи. 16 березня 1999 року спірна квартира була приватизована в спільну часткову власність, кожному із її співвласників належить по 1/3 частки. З 2000 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не проживають у вказаній квартирі, витрат на утримання 1/3 частки у спільній частковій власності

ОСОБА_6 не несе з 2001 року. Зазначив, що з дня розірвання його шлюбу з ОСОБА_6 майно в натурі не поділено, остання не надала суду доказів про те, що несе витрати по утриманню спірного майна. Вважає, що фактом доведення відмови ОСОБА_8 нести витрати по утриманню 1/3 частки майна в спільній частковій власності є судові рішення про задоволення його позовних вимог про стягнення з останньої грошових коштів за утримання квартири, за надані послуги теплопостачання та відшкодування моральної шкоди. Вважає, що вказані дії ОСОБА_6 свідчать про її відмову від права власності.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 березня 1999 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4,

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках (а.с. 4 т. 1).

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 січня

2007 року розірвано (а.с. 5, 7 т. 1).

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 16 квітня 2010 року ОСОБА_6 було визнано безвісти відсутньою (а.с. 8 т. 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 23 вересня 2013 року заяву ОСОБА_7, заінтересовані особи ОСОБА_4,

ОСОБА_6, управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про скасування рішення суду про визнання фізичної особи безвісно відсутньою задоволено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2010 року скасовано (а.с. 9 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2013 року в частині скасування рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 16 квітня 2010 року про визнання ОСОБА_6 безвісно відсутньою скасовано, у решті рішення суду залишено без змін (а.с.10-12 т. 1).

Відповідно до довідки Житлово-експлуатаційної організації № 1 (далі - ЖЕО № 1) в квартирі АДРЕСА_1 з 14 травня 2010 року зареєстрований і проживає одна людина - ОСОБА_4 (а.с. 33 т. 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2016 року заяву ОСОБА_6 зацікавлені особи - управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про скасування рішення суду про визнання фізичної особи безвісно відсутньою задоволено, скасовано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2010 року про визнання ОСОБА_6 безвісно відсутньою (а.с. 232-233 т. 1).

Факт непроживання відповідача ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актом ЖЕО № 1

від 22 жовтня 2009 року, актом ЖЕО № 1 від 14 січня 2010 року, актом ЖЕО № 1 від 05 травня 2011 року, товарними чеками, квитанціями та відповідями комунальних установ про те, що ОСОБА_4 самостійно утримував спірну квартиру та проводив ремонтні роботи в ній.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2011 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення понесених витрат за комунальні послуги по спірній квартирі було задоволено (а.с. 48 т. 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 05 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення понесених витрат за комунальні послуги по спірній квартирі було задоволено (а.с. 49 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2014 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року та в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с. 50-52 т. 1).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2 760,00 грн матеріальної та 1000,00 грн моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір (а.с. 108-109 т. 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 20 травня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто

з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 сплачені кошти за надані послуги

з теплопостачання та утримання квартири за період з 01 листопада 2011 року

по 01 листопада 2014 року в розмірі 1 712,75 грн та сплачений судовий збір

(а.с. 110-112 т. 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на оплату послуг з теплопостачання та утримання квартири за період з 01 листопада 2014 року по 01 червня 2015 року в розмірі 829,00 грн, витрати на правову допомогу,та сплачений судовий збір (а.с. 113-114 т. 1).

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом цієї правової норми володіння набувача має бути добросовісним в розумінні того, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю.

Ураховуючи зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 після припинення спільного проживання з колишньою дружиною ОСОБА_6 залишився проживати у спірній квартирі, а отже, користувався і її часткою спірного жилого приміщення. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий. ОСОБА_6 від права власності на 1/3 частку спірної квартири не відмовлялася, відповідно до статті 41 Конституції України вона, як власник, не може бути протиправно позбавлена права власності, яке є непорушним, отже позовні вимоги ОСОБА_4 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що він за свої кошти проводив ремонт спірної квартири, оплачував комунальні послуги, не надає ОСОБА_4 правових підстав для набуття ним права власності на належну ОСОБА_6 1/3 частку спірної квартири за набувальною давністю, та не є предметом доказування у спірних правовідносинах.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 11 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В. Синельников