Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/357/18 Головуючий у 1-й інст. Міхненко С. Д.
Категорія 59 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №283/357/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Міхненка С.Д. в м.Малин,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Зазначав, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2007 на його користь стягнуто з ОСОБА_2 11 198 грн 50 коп. боргу за виконанні роботи за договором підряду. Рішення суду набрало законної сили 31.12.2007, однак ОСОБА_2 по теперішній час не вживає заходів щодо виконання зобов'язання за рішенням суду. Враховуючи вищевикладене просив, стягнути з відповідачки на його користь суму боргу внаслідок порушення грошового зобов'язання в розмірі 33 453 грн 33 коп, з яких: 30 003 грн 33 коп. -інфляційне збільшення за період з 01.01.2008 по 19.02.2018 року та 3450 грн - 3% річних за період з 01.01.2008 по 19.02.2018 року.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 9278 грн 43 коп. та 3 % відсотки річних в розмірі 1022 грн. В задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 217 грн 01 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задовленні позову. Зокрема, вказує, що їй не було відомо про рішення суду щодо стягнення з неї на користь позивача заборгованості та існування виконавчого провадження щодо неї. Судом першої інстанції безпідставно було відмовлено їй у задоволенні клопотання щодо витребування належним чином завіреної копії справи №2-3967/07, рішення по даній справі від 18.12.2007 та копії виконавчого провадження. Зазначає, жодних договірних відносин між нею та позивачем не існує та не існувало. Також заявляє про застосування строків позовної давності відповідно до ст.258 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2007 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 198 грн 50 коп. боргу за виконанні роботи за договором підряду та судові витрати в розмірі 141 грн 99 коп. Рішення набрало законної сили 31.12.2007 року.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2007 року було виконано 27 лютого 2018 року, шляхом переселання поштового переказу №0199 на суму 11 340 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на зазначене, суд першої інстанцій, установивши, що рішенням суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошову суму в розмірі 11 340 грн 49 коп. і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які відповідач належним чином не виконував, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Отже, у справі, яка переглядається, положення статті 625 ЦК України суд першої інстанції застосував правильно.

Такий правовий висновок Верховного Суду України викладено у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до підставного висновку про те, що стягнення 3% річних та нфляційних втрат обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову, а саме за період з 16.02.2015 по 16.02.2018 (день подачі позову), з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленимистаттями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 267 ЦК України встановлює, що за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, судом застосовується позовна давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 3 % відсотків річних та інфляційних.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те що, до даних правовідносин повинна бути застосована спеціальна позовна давність строком один рік, оскільки відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК України).

Також, є необгрунтованими посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що їй не відомо про якій договір підряду зазначає в позові ОСОБА_1 та на підставі чого Корольовський районний суд м.Житомира стягнув з неї 11 198 грн 50 коп. боргу та 141 грн судових витрат, так як жодних договірних відносин між нею та позивачем не існує та не існувало.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2007, яке набрало законної сили, встановлено наявність укладеного між сторонами договору підряду та наявність у ОСОБА_2 заборгованості за виконані роботи згідно даним договором в розмірі 11 198 грн 50 коп. перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

За таких обставин, відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 18 липня 2018 року.

Головуючий

Судді