Справа № 367/2990/15-ц Головуючий у І інстанції Кухленко Д. С.
Провадження № 22-ц/780/2953/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 20.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі

головуючого Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення коштів стягнутих в якості аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2003 року. 16 серпня 2005 року шлюб розірвано. Мають спільного неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 серпня 2005 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_5 у розмірі 145 грн. щомісячно, починаючи з 25 травня 2005 року до досягнення дитиною повноліття.

Позивач зазначає, що аліменти завжди сплачував готівкою і своєчасно. Скарг зі сторони відповідача ОСОБА_2 до виконавчої служби та суду не надходило. У 2009 році вони з відповідачем домовились про те, що син ОСОБА_5 буде проживати разом з позивачем у його квартирі, та домовились, що відповідач звернеться до виконавчої служби із заявою про припинення виконавчого провадження № 2-3121 від 09 серпня 2005 року про сплату аліментів на користь ОСОБА_2, але цю домовленість вона не виконала.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2012 року встановлено, що з 2009 року син сторін ОСОБА_4 проживає з позивачем за адресою АДРЕСА_1. та перебуває на його повному утриманні.

Відповідач ніякої участі у вихованні дитини не приймає та матеріально не допомагає. Під час перерахунку аліментів позивачу стало відомо, що у 2010 році відділом ДВС Оболонського району м. Києва була видана постанова про примусове стягнення коштів на користь відповідача ОСОБА_2 у розмірі 5965 гривень, як заборгованості по аліментам. Приймаючи рішення про примусове стягнення аліментів, судовий виконавець не повідомив його про таке рішення, тому він не мав змоги його оскаржити у 10-ти денний строк, а також своєчасно надати докази, що заборгованості не існує.

У 2011 році відповідача ОСОБА_2 було викликано до розрахункового відділу пенсійного фонду, де ОСОБА_2 у своїй заяві вказала свою поштову адресу, на яку перевести заборгованість по аліментам, але не повідомила працівників розрахункового відділу пенсійного фонду та державну виконавчу службу, що заборгованості в розмірі 5965 гривень не існує, і що суму аліментів у розмірі 5965 грн. ОСОБА_2 вже отримала раніше.

За зверненням прокурора Оболонського району м. Києва до відділу державної виконавчої служби, судовим виконавцем був зроблений перерахунок заборгованості та встановлено, що не існує заборгованості у сумі 5965 гривень. Добровільно повернути переплачені кошти в якості аліментів у розмірі 5965 грн. ОСОБА_2 відмовилась та витратила ці кошти на свої власні потреби, оскільки спільний син ОСОБА_4 на той час вже два роки проживав з позивачем.

З 01 липня 2010 року по 01 квітня 2015 року з його пенсії було примусово утримано кошти у якості аліментів у розмірі 7450 грн., з яких ОСОБА_2 отримала 2610 гривень та витратила на свої особисті потреби, а 4930 гривень відрахувань знаходяться на рахунку пенсійного фонду на користь ОСОБА_2 як аліменти на дитину. Відповідач відмовляється добровільно повертати отримані та використані на свої власні потреби кошти у сумі 2610 гривень відрахованих у якості аліментів, і зняти з рахунку 4930 гривень та передати позивачу на користь їх сина ОСОБА_5.

На даний момент стягнення аліментів продовжуються, перераховуються кошти на рахунок відповідача, проте відповідач дані кошти не використовує за призначенням, витрачаючи їх на свої потреби.

Враховуючи викладене, позивач просив суд першої інстанції з урахуванням збільшених позовних вимог, стягнути з ОСОБА_2 переплачені кошти, які було примусово стягнуті у якості аліментів, у розмірі 12540 грн., стягнути інфляційні втрати в розмірі 14228,74 гривні та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 утримані аліменти за період з вересня 2009 року по лютий 2016 року в розмірі 12540 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки письмовим поясненням щодо наявності законних підстав для одержання від позивача аліментів на сина, починаючи з дня стягнення та до моменту звільнення позивача від сплати аліментів.

На день звернення позивача з позовом про повернення коштів, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 серпня 2005 року на підставі якого стягувалися аліменти скасовано не було, а тому були відсутні підстави для застосування судом першої інстанції положень ст.. 1215 ЦК України. При цьому, позивач мав право звернутися до суду одразу після підтвердження судом факту проживання дитини разом з ним, однак таким своїм правом не скористався.

Окрім того зазначає, що звертаючись до суду з даним позовом позивачем було пропущено позовну давність, оскільки право позивача було порушено з вересня 2009 року, а з позовом позивач звернувся лише у травні 2015 року.

Крім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що згідно постанови про закінчення виконавчого провадження відділу ДВС Дніпровського районного управління юстиції від 25 березня 2016 року сума надлишково сплачених позивачем аліментів на її користь склала 1208 грн. 74 коп., розмір яких вона не заперечувала.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суд першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову та вирішити питання про розподіл судових витрат.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що предметом спору є стягнення коштів в розмірі 12540 грн., що є меншим ніж сто розмірів прожиткового мінімуму, який становить на час звернення з апеляційною скаргою 176200 грн., суд не вбачав підстав для виклику сторін у судове засідання.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2003 року. 16 серпня 2005 року шлюб було розірвано. Сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 серпня 2005 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 145 грн. щомісячно, починаючи з 25 травня 2005 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2012 року визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 із його батьком ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 (а.с. 6-10).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року звільнено ОСОБА_3 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на неповнолітнього сина ОСОБА_5 (07.06.2004 р.н.), які стягувались на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва у справі № 2-3121/05 від 01 серпня 2005 року.

На підставі зазначеного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві ОСОБА_6 25 березня 2016 року ВП № 19631854 було закінчено і в постанові про закінчення виконавцем зазначено, що загалом за період зобовязань по аліментам ОСОБА_3 сплачено 18642,76 грн., в тому числі: 5315 грн.- згідно з розписок наявних в матеріалах справи, 14536,50 грн. утримано та перераховано з пенсії ОСОБА_3, а сума надлишково-сплачених коштів становить 1208,74 грн (а.с. 66-69).

Позивач звертався до комісії з питань захисту прав дитини та відповідно до листа Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації служби у справах дітей на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Оболонського району ОСОБА_2 не надала жодних документів та пояснень на підтвердження витрачання аліментів з 2009 року по лютий 2016 року на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 78).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано докази наведені на обґрунтування позивачем своїх вимог та не надано жодних документів та пояснень на підтвердження витрачання аліментів на сина, сплачених з вересня 2009 року по лютий 2016 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи таке.

Частиною 2 статті 188 СК України визначено, що батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання.

Частиною 1 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Судом встановлено, що з вересня 2009 року дитина постійно проживає з батьком за місцем його проживання та перебуває на його утриманні.

Під час проживання дитини із батьком та перебуванні на його утриманні, ОСОБА_2 набула у власність сплачені ним аліменти у розмірі 12540 грн.

З огляду на положення ст. 179 СК України та ст. ст. 1212, 1215 ЦК України суд обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 зобов'язана повернути вказані грошові кошти, оскільки з вересня 2009 року сплачені аліменти за призначенням не використовувались, а умови, які б давали підстави не повертати аліменти, відсутні.

Також відсутні були підстави для відмови у задоволенні судом першої інстанції позову у звязку зі спливом позовнї давності, як про це зазначає в апеляційній скарзі відповідач. Відповідну заяву в суді першої інстанції ні ОСОБА_2 ні її представник не подавали, хоча в матеріалах справи є відзив на позовну заяву, а представник відповідача ОСОБА_7 брав участь у судових засіданнях.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції не дають підстав для скасування ухваленого ним рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та у відповідності до ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий

Судді: