Справа № 457/710/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т.
Провадження № 22-ц/783/2923/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 -

ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 28 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_2, відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області про визнання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування кватирою АДРЕСА_1; усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, зобов»язати відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області скасувати реєстрацію ОСОБА_7

ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, у якому просив визнати факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_7 та жінки - ОСОБА_8 без шлюбу в період з 1997 року по 07 серпня 2004 року; встановити, що договір купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 1999 року, який було укладено між сторонами: з однієї сторони - ОСОБА_9, яка діяла від свого імені, а також від імені неповнолітнього сина, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, який діяв від свого імені та на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кенц-Березюк І.М., 26 лютого 1999 року за реєстром № 415 - від імені ОСОБА_13, що мешкали в АДРЕСА_2 іменовані як «продавці», а з другої сторни - ОСОБА_7, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3, від імені якої діє законний представник мати ОСОБА_2, що мешкали в АДРЕСА_6, іменована далі як «покупець», які уклали договір про те, що «продавці» продали, а «покупець» купила квартиру під номером АДРЕСА_10, що знаходиться у будинку під номером АДРЕСА_12 в частині покупця є - удаваним; скасувати реєстрацію квартири під номером АДРЕСА_10, що знаходиться у будинку під номером АДРЕСА_11, зареєстровану на ОСОБА_14 за № 4170 від 27 грудня 1999 року; визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_2 покупцем за договором купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 1999 року, який був укладений між сторонами: з однієї сторони - ОСОБА_9, яка діяла від свого імені, а також від імені неповнолітнього сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, який діяв від свого імені та на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кенц- Березюк І.М., 26 лютого 1999 року за реєстром № 415 - від імені ОСОБА_13, що мешкали в м. АДРЕСА_7 іменовані як «продавці», а з другої сторони - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3, від імені якої діяв законний представник мати, ОСОБА_2, що мешкала в АДРЕСА_8 іменована далі як «покупець» які уклали договір про те, що «продавці» продали, а «покупець» купила квартиру під номером АДРЕСА_10, що знаходиться у будинку під номером АДРЕСА_12; визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на дану квартиру.

Оскаржуваним рішенням ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_2, відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та усунення перешкод у користуванні власністю - відмовлено.

Позов ОСОБА_7 задоволено частково, визнано факт спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з квітня 1999 року по 31.12.2003 року.

Встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_7 та жінки ОСОБА_2, які не перебували у шлюбі між собою в період з 01 січня 2004 року по 07 серпня 2004 року.

В решті позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3, ОСОБА_2 - ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_3, як власник квартири, та її мати, ОСОБА_2, як представник неповнолітньої на момент укладення договору купівлі - продажу квартири, доньки, ОСОБА_3, письмової згоди ОСОБА_7 на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі, не надавали, ОСОБА_7 зареєстрований у спірній квартирі 23.10.2004 року, коли ОСОБА_2 знаходилася за межами України, а її дочка, ОСОБА_3 була неповнолітньою, а відтак реєстрація місця проживання ОСОБА_7 у спірній квартирі, є незаконною. Апелянт вважає, що відповідач самоправно зайняв спірне жиле приміщення, що належить ОСОБА_3 на праві власності, вчиняє дії, які порушують її право власності та чинить перешкоди у здійсненні нею, як власником, права користування та розпорядження своїм майном. І оскільки ОСОБА_7 не є членом сім'ї позивачки, не мав її письмової згоди на вселення в спірну квартиру, апелянт вважає, що він підлягає виселенню. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що шлюб між ОСОБА_7 та матір'ю позивачки ОСОБА_2 укладений незаконно, так як на день укладення шлюбу ОСОБА_2 перебувала за межами України, що підтверджується копією її закордонного паспорта. На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що ОСОБА_3 за своєю правовою суттю пред'явила до суду негаторний позов на підставі ст.ст. 316, 391 ЦК України, просила зобов»язати відповідача усунути їй перешкоди у володінні та користуванні власністю. І оскільки реєстрація місця проживання ОСОБА_7 у спірній квартирі є незаконною, його право, як члена сім'ї, на користування квартирою, припинилося. Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції не звернув уваги на позовні вимоги ОСОБА_7, який позовної вимоги про визнання факту спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з квітня 1999 року по 31.12.2003 року, не заявляв. А відтак, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного процесу, закріплений у ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, вирішивши вимоги, які не були предметом позову, не зазначивши в оскаржуваному рішенні, якою нормою матеріального права він керувався дійшовши такого висновку. Суд першої інстанції не врахував, що чинний до 31.12.2003 року Кодекс про шлюб та сім'ю України не передбачав такого правового інституту, як визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу. Апелянт вважає безпідставним твердження ОСОБА_7 про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, оскільки покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про те, що кожен з них дав по 2500 дол. для придбання спірної квартири, є голослівними, не підтверджені жодними доказами. Матеріали справи не містять доказів передачі цих коштів ОСОБА_2 для придбання саме спірної квартири, відомостей про доходи ОСОБА_7 за спірний період. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги документи, що підтверджують факт продажі ОСОБА_2 26.10.1999 року житлового будинку в м. Мостиська Львівської області за 9 тис. дол. США (40 375 грн. 80 коп.) та придбання на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.1999 року спірної квартири за 26 600 грн. На думку апелянта, вищенаведеним спростовуються доводи ОСОБА_7 про придбання спірної квартири, в тому числі і за його кошти, в результаті спільної праці ОСОБА_7 та ОСОБА_2 Суд першої інстанції не врахував заяви про застосування до зустрічного позову ОСОБА_7 наслідків спливу позовної давності. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_7, будучи чоловіком ОСОБА_2, матері позивачки, правомірно, як член їх сім»ї, правомірно, з їх дозволу, вселився у спірну квартиру, у ній зареєстрований, на законних підставах проживав і проживає у квартирі на даний час, а відтак його виселення суперечить змісту ст. 156 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3, яка змінила прізвище з «ОСОБА_3» у зв»язку з одруженням, на праві власності належить квартира АДРЕСА_4, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 28.10.1999 року.

З будинкової книги вбачається, що на даний час у квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_14 з 18.05.2001 року та ОСОБА_7 з 28.10.2004 року.

Копією свідоцтва серії НОМЕР_1, виданого 07.08.2004 р., підтверджується, що мати позивачки, ОСОБА_2, та відповідач ОСОБА_7, зареєстрували шлюб 07.08.2004 року, який розірвали 15.09.2014 року, що підтверджується заочним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15.09.2014 року по цивільній справі № 457/1380/14-ц.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 383 ЦК встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім»ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням,

Аналогічну норму містить ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім»ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім»ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім»ї.

Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім»ї власникам будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст. 64 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 64 ЖК передбачає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки. Членами сім»ї можуть бути визнані й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 156 Ж УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР, за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до ч.1 ст. 161 ЖК УРСР, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків.

Стаття 157 ЖК УРСР передбачає, що членів сім»ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто, виселення допускається виключно на підставах, передбачених законом і тільки в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України , член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Матеріалами справи підтверджується і це не заперечували сторони, що ОСОБА_7 вселився у квартиру АДРЕСА_4 та зареєструвався у ній за згодою колишньої його дружини, матері позивачки, ОСОБА_2, його вселення у спірну квартиру не було самовільним.

Оскільки ОСОБА_3 на момент вселення ОСОБА_7 була неповнолітньою, а відтак не могла вирішувати питання про надання згоди на вселення інших осіб у спірну квартиру, таку згоду надала її матір, яка проживала разом з ОСОБА_7 та була його дружиною, що спростовує доводи апелянта про те, що відповідач ОСОБА_7 вселився у спірну квартиру самовільно, без згоди влансика, на незаконних підставах, а відтак підлягає виселенню.

Вселившись на законних підставах у квартиру АДРЕСА_4, ОСОБА_7 набув право на користування квартирою нарівні з її власником.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкоду користуванні спірною квартирою шляхом виселення, позивачка посилалася на ст. 391 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, проте зазначені норми не передбачають виселення колишніх членів сім»ї власника будинку (квартири).

Зважаючи на те, що ОСОБА_7 вселився у спірну квартиру за згодою, яку від імені неповнолітньої ОСОБА_3 надала її матір, як законний її представник, і яка була його дружиною, вселення ОСОБА_7 у квартиру не було самовільним, він, будучи чоловіком ОСОБА_2, шлюб з якою був зареєстрований, вселився у спірну квартиру, як член сім»ї, а відтак, з врахуванням положень ч.4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, він не може бути виселений з квартири квартиру АДРЕСА_4, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_7

Колегія суддів погодилася з такими висновками суду першої інстанції, який встановивши, що ОСОБА_7 був зареєстрований, проживав і проживає на даний час в спірній квартирі, вселився у квартиру, як член сім'ї, оскільки був чоловіком матері позивачки, тобто, був членом їхньої сім'ї, а тому за змістом ст. 156 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 405 ЦК України, не може бути позбавлений права користування спірною квартирою

Відповідно до ч.2 ст. 12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, визначені житловим та цивільним законодавством.

Частина 3 ст. 71 ЖК УРСР передбачає випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім»ї понад шість місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вірним та обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що звернувшись з позовними вимогами про визнання ОСОБА_7 втратившим право на користування квартирою № АДРЕСА_13, позивачка, всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів відсутності ОСОБА_7 понад передбачені законом строки, що свідчить про безпідставність цієї позовної вимоги.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_3 про скасування реєстрації ОСОБА_7 у спірній квартирі, то така не підлягає до задоволення і з тих підстав, що відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради, залучений до участі у справі, як третя особа, і окрім цього не є юридичною особою, а Трускавецька міська рада до участі у справі, як відповідач не залучалася.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, показань свідків дійшов висновку про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з квітня 1999 року до 31.12.2003 року та проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_2, які не перебували у шлюбі між собою, в період з 01.01.2004 року по 07.08.2004 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу (ст. 74 СК України).

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції взяв до уваги встановлені судом обставини про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2, разом з її дочкою, ОСОБА_3, почали проживати однією сім»єю без шлюбу у с. Доброгостів Дрогобицького району Львівської області у 1997-1999 роках, де ОСОБА_7 з 1996 року працював лісничим у Доброгостівському лісництві.

Зазначені обставини суд встановив на підставі пояснень ОСОБА_7, показань свідків, на підставі довідки про те, що з 19.04.1999 року дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_14, навчалася в Доброгостівській ЗОСШ.

Пояснення ОСОБА_2, допитаної як свідка в суді апеляційної інстанції, з приводу спільного проживання з ОСОБА_7, є суперечливими , непослідовними, такими, що не узгоджуються з іншими матеріалами справи та спростовуються іншими матеріалами справи, а тому викликають сумніви у їх правдивості.

Даючи пояснення ОСОБА_2 не змогла конкретно назвати період їх спільного з ОСОБА_7 проживання, не могла пояснити, чому її дочка з 1999 року навчалася у Доброгостівській школі, в той час, коли ОСОБА_7 проживав у с. Доброгостів та працював лісничим у Доброгостівському лісництві.

Пояснення ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції спростовуються показами свідків, які беззаперечно ствердили, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 почали проживати без шлюбу разом з дочкою ОСОБА_17 у с. Доброгостів, Дрогобицького району Львівської області у 1997-1999 роках, підтвердили проживання однією сім»єю чоловіка та жінки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в цей період часу.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який приймаючи до уваги в сукупності покази свідків щодо дати спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2, як чоловіка та жінки без шлюбу з письмовим доказом - довідкою Доброгостівської середньої загальноосвітньої школи від 16.03.2015 року №27, дійшов висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 почали проживати однією сум»єю без шлюбу з квітня 1999 року, оскільки 19.04.1999 року є датою початку навчання в Доброгостівській ЗОСШ ОСОБА_14, яка є дочкою ОСОБА_2

Результатом проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім»єю є реєстрація між ними 07.08.2014 року шлюбу.

Період спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2, як чоловіка та дружини, припадає частково на час дії правовідносин, які регулювались Кодексом про шлюб та сім'ю України, тобто, до 01.01.2004 року, та правовідносини, які регулювалась Сімейним кодексом України, тобто після 01.01.2004 року.

Пункт 5 ст. 256 ЦПК України 2004 року передбачає, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Частина 2 ст. 256 ЦПК України передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За обставин спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, встановлення судом першої інстанції факту спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з квітня 1999 року до 31.12.2003 року та встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки ОСОБА_7 та ОСОБА_2, які не перебували у шлюбі між собою в період з 01.01.2014 року до 07.08.2004 року, не суперечило законодавству, чинному на час виникнення спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що оскільки КпШС, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин в період з 1999 року до 31.12.2003 року, не передбачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, а тому такий факт, як вважає апелянт, не може бути встановлений судом, спростовується ч.2 ст. 256 ЦПК України 2004 року, якою передбачена можливість встановлення інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ухвалив рішення про визнання факту спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з квітня 1999 року до 31.12.2003 року, а така вимога ним не заявлялась, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими з огляду на зміст позовних вимог ОСОБА_7, якими є визнання факту проживання однією сім»єю чоловіка, ОСОБА_5, та жінки, ОСОБА_2, без шлюбу в період з 1997 року до 07.08.2004 року.

Задоволення цієї позовної вимоги з врахуванням періодів спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з квітня 1999 року до 31.12.2003 року та з 01.01.20104 року до 07.08.2004 року, не доводить тверджень апелянта про вихід суду за межі позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Оскільки оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 не оскаржується, то відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України його законність та обґрунтованість в цій частині вимог ОСОБА_7, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 28 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.03.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.