Справа № 366/4082/17 Головуючий у І інстанції Тетервак Н. А.
Провадження № 22-ц/780/2950/18 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 26 24.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (судді-доповідача), Кулішенка Ю.М., Фінагеєва В.О.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів 3% річних від простроченої суми,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5 та просила стягнути з нього на її користь за прострочення грошового зобов'язання інфляційні в сумі 13640,62 грн. та 3% річних в сумі 1800,10 грн., всього - 15440,72 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що згідно вироку Іванківського районного суду Київської області від 11 липня 2013 року ОСОБА_5 зобов'язаний сплатити на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 30 000 грн.

Так як відповідач добровільно кошти не платив, 07 листопада 2013 року позивачка отримала виконавчий лист та пред'явила його до виконання.

За час знаходження виконавчого листа на виконанні в Іванківському міжрайонному відділі державної виконавчої служби відповідач сплатив на її користь лише 9998,88 грн., тому залишок складає 20 001,12 грн.

З жовтня 2015 року відповідач взагалі не здійснює погашення заборгованості мотивуючи несплату відсутністю коштів.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

При цьому посилалася на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку, оскільки не дослідив ту обставину, що шлюб між подружжям ОСОБА_4 розірвано, зобов'язання ОСОБА_5 перед ними різні, а «домовленість» про першочергове погашення заборгованості відповідача перед колишнім чоловіком позивачки жодним чином не пов'язані між собою, тому відповідач не звільняється від обов'язку погашати заборгованість перед ОСОБА_4 з підстав погашення іншої заборгованості іншій особі.

Представник відповідача ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовано тим, що місцевий суд абсолютно законно зробив висновок щодо деліктних відносин, які склалися між сторонами по справі і не поширюються на положення ст. 625 ЦК України. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи вказаний спір суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що боргові зобов'язання між позивачем та відповідачем склалися не на підставі цивільно-правових відносин та витікають не із зобов'язальних, а з позадоговірних відносин, тобто деліктних.

З указаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно вироку Іванківського районного суду Київської області від 11 липня 2013 року (справа № 1-кп/2/12; Пр.№1-кп/366/18/13) ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнаний винним за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_5 від відбування покарання звільнено з випробуванням та іспитовим строком 2 роки.

З ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 стягнуто 25 000,00 грн. моральної шкоди; на користь ОСОБА_4 - 30 000,00 грн. моральної шкоди. (а.с.7-11).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2013 року вирок Іванківського районного суду Київської області від 11 липня 2013 року щодо ОСОБА_5 у частині розв'язання цивільного позову частково змінено. Збільшено суму стягнення з ТОВ «НАСК «Оранта», стягнувши на користь ОСОБА_4 2381,05 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та на користь ОСОБА_7 50 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті вирок залишено без змін.

Вирок Іванківського районного суду від 11 липня 2013 року набрав законної сили 17 вересня 2013 року, і в частині стягнень з ОСОБА_5 моральної школди на користь ОСОБА_4 не змінювався.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Таким чином, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказано, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується вироком Іванківського районного суду від 11 липня 2013 року, що набрав законної сили 17 вересня 2013 року про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн.

Відповідач у справі платіж по погашенню заборгованості по виконавчому листу 1-кп-2/12 від 07 листопада 2013 року здійснив 14 лютого 2018 року на суму 1000,00 грн., до того часу було сплачено лише 9998,88 грн., що підтверджуються довідками з місця роботи відповідача. Після вказаної дати боржником по вказаному виконавчому провадженню будь-яких дій щодо виконання зобов'язання не вчинялося. Станом на 14 лютого 2018 року заборгованість становить 19001,12 грн.

З огляду на те,що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, так як відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Аналізуючи вищевикладене колегія встановила, що відповідач протягом тривалого часу не виконує судове рішення про стягнення з нього грошових коштів без будь-яких негативних наслідків для себе, а кредитор фактично позбавляється права на захист своїх інтересів через законодавчо встановлений механізм запобіганню знеціненню коштів від інфляційних процесів, що є ігноруванням вимог щодо дотримання прав і свобод громадян в Україні.

Оскільки предметом позову у справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період у три роки за невиконання грошового зобов'язання, тому колегія суддів вважає, що позивачка правомірно просить здійснити нарахування на суму заборгованості відповідача перед нею у вигляді інфляційних та 3% річних та вимагає стягнення на її користь за час невиконання боржником судового рішення.

Станом на момент подачі позову 22 грудня 2017 року сума заборгованості складає 20001,12 грн.

Індекс інфляції у 2015 році - 143,3%, інфляційні склали 8660,48 грн., у 2016 році - 112,4% - відповідно 2480,14 грн., у 2017 році до дати подання позову - 112,5%, що склало 2500,14 грн., всього інфляційних нараховані у розмірі 13640,76 грн.

Розрахунок 3% річних складає 1800,09 грн. (20001,12 х 3% х 3).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не вірно оцінив надані докази, не вірно застосував норми матеріального та процесуального права при вирішення даного спору, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням постанови про задоволення позову.

У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати, на користь осіб які їх понесли.

Позивачка при подачі позову мала сплатити судовий збір у розмірі 704,80 грн., а при подачі апеляційної скарги - 1057,20 грн., проте, відповідно до Закону України «Про судовий збір», позивачка, як інвалід ІІ групи звільнена від сплати судового збору.

У звязку з тим, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а судове рішення - скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню у дохід держави судовий збір у розмірі 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 524, 533-535, 625 ЦК України , ст. 7, 141, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, за прострочення грошового зобов'язання інфляційні в сумі 13640,76 грн. та 3 % річних в сумі 1800,09 грн., всього стягнути 15440,85 грн.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1, на користь держави суму судового збору у розмірі 1762 грн.

Постанова касаційному оскарженню не підлягає.

____________ _____________ ____________

М.А. Яворський Ю.М.Кулішенко В.О. Фінагеєв