Справа № 359/1627/18
Провадження № 2/359/1405/2018
20липня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :
головуючої судді Яковлєвої Л.В.,
при секретарі Гомолі О.А.,
за участі позивача ОСОБА_1,
провівши відкрите судове засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
05 березня 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить визнати ОСОБА_4, таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 червня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 розірвано шлюб. Позивач є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В даній квартирі зареєстрований колишній чоловік позивача. В 2008 році відповідач виїхав з даного будинку в невідомому напрямку та його місце проживання їй невідоме. Тому, позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав.
В судовому засіданні ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснила, що в грудні 2017 року вона дзвонила відповідачу і просила виписатися, але він не захотів цього зробити добровільно, тому попередила його, що подасть позов до суду. Судові витрати просила залишити за нею.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань до суду не направив.
З урахуванням наведеного та керуючись ст. 280, 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Допитана в якості свідка ОСОБА_5 повідомила суду, що відповідача, який був чоловіком позивачки та проживав за її адресою, вона знала. Відповідач не проживає там постійно близько 10 років, будинок не утримує та не надає фінансової допомоги. За даною адресою проживає позивач ОСОБА_1 та її діти.
Допитана в якості свідка ОСОБА_6 показала, що товаришує з позивачем та є її двоюрідною сестрою. В 2008 році позивач з відповідачем розвелись, після чого відповідач вже 10 років не проживає у будинку ОСОБА_1, з дітьми не спілкується. ОСОБА_2 не намагався повернутися жити у будинок, перешкод позивач у цьому праві йому не чинила і не чинить. Особистих речей відповідача в цьому будинку немає, оскільки останній вивіз їх ще у 2008 році.
Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, повно і всебічно дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 4 та ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч. 2-4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1, що підтверджується копією Договору від 01.11.2001 (а. с. 7) та копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 62726199 (а.с. 8).
24 червня 2008 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Наведене підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області 24 червня 2008 року (а.с. 9).
Відповідно Акту обстеження фактичного проживання осіб від 02.04.2018 року складеного комісією в складі: секретаря сільської ради Гавриленко В.В., депутата сільської ради Тютюна Т.П., жителя с. Проців ОСОБА_14 (а.с. 20) та довідки (виписки з по господарської книги про склад сім»ї) від 21.02.2018 року (а.с. 10) встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (власник будинку), ОСОБА_10 (донька) ОСОБА_11 (син), ОСОБА_12 (онук), ОСОБА_13 (син), зареєстрований, але не проживає з 2016 року, та ОСОБА_2 (колишній чоловік), зареєстрований, але не проживає з серпня 2018 року.
Таким чином судом на підставі досліджених доказів та отриманих показів від свідків встановлено, що ОСОБА_2, будучи зареєстрованими в спірному будинку, там не проживає; перешкод в користуванні цим приміщенням не має; витрат по його утриманню не несе; дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняє. Доказів протилежного суду не надано.
Наведене вище свідчить про відсутність відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 без поважних на те причин понад один рік.
Судом не встановлено фактів перешкоджання ОСОБА_1 відповідачу в праві користуванні спірним житлом. Доказів протилежного суду не надано.
Відповідно до ч. 4 ст.156, ч. 2 ст.64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать чоловік / дружина, діти і батьки. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 9).
Статтями 47,48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.
Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.
Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Власник, згідно ст. 319 ЦК України, володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно ст. 155 ЖК Української РСР передбачено, що жилі будинки, квартири, які є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою.
Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Разом з тим, відповідних заяв чи клопотань від відповідача на ім'я ОСОБА_1 чи суду не надходило. Доказів, на підставі яких слід вважати тимчасову відсутність у спірному будинку поважною, не зазначено і до суду не подано.
Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлю-ні строки, провадиться в судовому порядку.
На підставі наведеного суд вважає, що власник майна ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, оцінивши докази у справі суд вважає, що ОСОБА_2, який з 2008 року не проживає в спірному будинку, ускладнює здійснення ОСОБА_1 прав власника майна по володінню, користуванню та розпорядженню будинком.
З огляду на вказане, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Судовий збір сплачений у розмірі - 704 грн. 80 коп., за клопотанням позивача, слід віднести на її рахунок (а.с. 1).
На підставі наведеного та керуючись ст. 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. 4, 12, 13, 59, 81, 82, 141, 258, 263, 265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 9, 64, 71, 72, 155, 156 Житловий кодекс Української РСР, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. 41, 47, 48, 129 Конституції України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо заяву про перегляд заочного рішення або апеляційну скаргу не було подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст заочного рішення суду виготовлено 24 липня 2018 року.

Суддя Л.В. Яковлєва