АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/3854/17 22-ц/774/772/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 216/3854/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняв порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 листопада 2017 року, яке ухвалене суддею Сидорак В.В. у м. Кривому Розі, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який розірвано17 квітня 2006 року й від якого вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

06.11.2007 року вона уклала шлюб вдруге з громадянином Республіки Словенії ОСОБА_5 й на теперішній час зареєстрована та проживає разом з дитиною та другим чоловіком за адресою: АДРЕСА_1.

Неповнолітній син ОСОБА_4 навчається за місцем свого проживання в початковій школі Градець м. Літія Республіки Словенія.

При цьому, їй кожного року доводиться звертатися до батька дитини з проханням надати дозвіл на вивіз сина за кордон, відповідач ОСОБА_2 такий дозвіл кожного року надавав. Однак, зараз відповідач ОСОБА_2 повідомив її про те, що збирається виїхати на заробітки до іншої країни і дозвіл на вивіз дитини за кордон більше надавати не буде.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Республики Словенія без дозволу (згоди) батька дитини відповідача ОСОБА_2 до досягнення останнім повноліття. Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального права. Зокрема вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не врахувавши того, що в позовній заяві чітко вказане місце проживання неповнолітньої дитини та місце її навчання, а також період надання такого дозволу - до досягнення дитиною повноліття. Не погоджується представник позивача з тим, що надання такого дозволу порушить рівність прав батька щодо виховання дитини та спілкування з нею, оскільки за час поживання дитини за кордоном батько такої можливості позбавлений не був, й крім того, він особисто подав заяву про задоволення позову, фактично підтвердивши свою згоду на подальший виїзд дитини за кордон без його нотаріально посвідченої згоди у зв'язку з виїздом на працевлаштування за кордон.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 квітня 2006 року (а.с. 5).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

06.11.2007 року позивач уклала шлюб вдруге з громадянином Республіки Словенії ОСОБА_5 (а.с. 7, 8).

На теперішній час неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживає разом з позивачем ОСОБА_1 - своєю матір'ю ю за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 9, 10-11).

У зв'язку з тим, що дитина разом з матір'ю зареєстровані та проживають у іншій країні, неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ходить до школи в м. Літія Республіки Словенія, про що свідчить свідоцтво про закінчення початкової школи видане початковою школою Градець (а.с. 12, 13-14).

Підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом стала неможливість надання чергового нотаріально посвідченого дозволу відповідачем на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без його згоди, як батька, у зв'язку з тим, що в подальшому відповідач буде позбавлений можливості надання такого дозволу через своє працевлаштування за кордоном.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є надання не разового виїзду за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, а тому надання такого дозволу за рішенням суду суперечитиме чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Отже, виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Також колегія суддів звертає увагу й на те, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 фактично ставить питання про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - відповідача у справі на постійне проживання, а не на разовий її виїзд.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає принципу «найкращих інтересів дитини», що є пріоритетним при вирішенні цієї справи, а тому вважає, що висновок суду про відмову в задоволенні позову є правильним.

Доводи апеляційної скарги представника позивача правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а його посилання на те, що в позовній заяві чітко вказане місце проживання неповнолітньої дитини та місце її навчання, а також період надання такого дозволу - до досягнення дитиною повноліття не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки визначають не період надання одноразового дозволу, а фактичне визначення постійного місця проживання неповнолітньої дитини за місцем проживання матері - до досягнення дитиною повноліття.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що надання такого дозволу за рішенням суду не порушить рівність прав батька щодо виховання дитини та спілкування з нею, оскільки ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» передбачено можливість ухвалення судом рішення лише на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійний виїзд дитини за межі України без згоди батька до досягнення нею повноліття суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

При цьому, аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач фактично підтвердив свою згоду на подальший виїзд дитини за кордон без його нотаріально посвідченої згоди у зв'язку з виїздом на працевлаштування за кордон не мають правового значення, оскільки доказів не можливості надання такої згоди відповідачем станом на теперішній час матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи й жодних доказів в підтвердження працевлаштування відповідача за кордоном.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: