Справа № 766/9487/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді - Дорошинської В.Е.

при секретарі - Філіпенко І.О.

за участю:

представника позивача - Тодосієнко В.М.

представника відповідача ТОВ «Яблуневий дар» - Дашо А.Ю.

відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника третьої особи - Пастушенко Б.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу та за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу, -

в с т а н о в и в :

Позивач - Державна іпотечна установа (далі ДІУ) звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом, в якому просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, укладеного 04.08.2014 між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар». Обґрунтовуючи наявність порушеного права, позивач за первісним позовом зазначає про те, що між ним та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та договір про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, якими забезпечено виконання зобов'язань ПАТ «Дельта Банк» перед ДІУ за договором банківського рахунку 26/995-070 від 27.02.2013. Згідно п. 1.1 Договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та додатку № 1 до нього ПАТ «Дельта Банк» передало в заставу ДІУ майнові права за кредитним договором № НКЛ-2005469/2, укладеним між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Яблуневий дар" 19.07.2012. Згідно Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-1.2/2014, за п.1.2 якого первісний кредитор (ПАТ «Дельта Банк») відступає, а новий кредитор (ДІУ) набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору. Відповідно до додатку № 1 до Договору первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги, зокрема, за договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2, укладеним між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Яблуневий дар" 19.07.2012. Набуття права вимоги за вказаним кредитним договором ДІУ пов'язує з прийняттям НБУ рішення про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних (02.03.2015), що і є відкладальною обставиною, про що зазначено в п.2.2 договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014. Таким чином, позивач за первісним позовом вважає, що набув статусу кредитора до ТОВ «Яблуневий дар» за кредитним договором № НКЛ-2005469/2, а договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, укладеного 04.08.2014 між ОСОБА_3 та ТОВ «Яблуневий дар», недійсність якого є предметом розгляду, порушує його права як заставодержателя та нового кредитора, оскільки на підставі цього договору ТОВ «Яблуневий дар» 02.12.2014 здійснило зарахування зустрічних однорідних вимог з ПАТ «Дельта Банк», що призвело до припинення його зобов'язань за кредитним договором № НКЛ-2005469/2. В обґрунтування позовних вимог щодо недійсності договору про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, позивач за первісним позовом зазначив про те, що такий договір є договором факторингу за своєю правовою природою, а сторони при його укладенні не дотримались норм чинного законодавства, який регулює правовідносини факторингу, зокрема уклали його за відсутності відповідної ліцензії, а також недотримання сторонами Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року (далі - Інструкція НБУ№ 492).

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30 березня 2018 року позов третьої особи із самостійними вимогами Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

Відповідно до ст. 195 ЦПК України, положення статей 193 і 194 цього Кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження.

Первісний позов та позов третьої особи із самостійними вимогами, тісно взаємопов'язані між собою і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, оскільки вони виникають з одних правовідносин, а їх вимоги стосуються одного й того ж правочину.

ОСОБА_3 надав до суду відзив на первісний позов, в якому просив відмовити в задоволені позову ДІУ до ОСОБА_3, ТОВ «Яблуневий дар», за участю третьої особи ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу, оскільки твердження позивача за первісним позовом, що оспорюваний Договір суперечить нормам діючого законодавства, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, в період дії норми нової редакції Правил затверджених рішенням Ради Директорів Банку, оформлених Протоколом № 55 від 06.08.2014 року, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки зазначені норми виникли після укладення оспорюваного правочину.

Відповідачем-1 також надано відзив на позовну заяву, поданою третьою особою із самостійними вимогами, в якому окрім вже зазначених обставин просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволені позовної заяви повністю з тих самих підстав що і первісний позов.

Вищевикладене підтримано його представником в судовому засіданні.

ТОВ «Яблуневий Дар» надало до суду відзив на позовну заяву ДІУ та на позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами, в задоволені позовних вимог заявлених ДІУ і ПАТ «Дельта Банк» просило відмовити у повному обсязі, у зв'язку з необґрунтованістю, що підтримано представником в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ДІУ за первісним позовом підтримав заявлені вимоги, просив суд їх задовольнити. Вимоги обґрунтовував тим, що права Установи як заставодержателя майнових прав за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, укладених між ТОВ «Яблуневий Дар» та Банком, порушені укладанням договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу від 03.08.2014 р., а сам договір на момент укладення не відповідав вимогам законодавства, що дає підстави визнати його недійсним в судовому порядку. Проти задоволення позовної заяви, яка подана третьою особою із самостійними вимогами, під час розгляду справи заперечував.

В судовому засіданні представник третьої особи із самостійними вимогами - ПАТ «Дельта Банк», підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Надав пояснення, що укладення відповідачами оспорюваного Договору відступлення прав вимоги за договорами банківського рахунку від 05.08.2014 року призвело до порушення прав саме АТ «Дельта Банк» як кредитора ТОВ «Яблуневий Дар» за кредитним договором, що спричинило припинення зобов'язань за ними. Проти задоволення позовних вимог за первісним позовом ДІУ заперечував, просили відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки твердження позивача за первісним позовом про порушення його прав як Заставодержателя спростовуються фактичними обставини справи, а саме постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 року по справі №910/6052/16, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017 року, за позовом Банку до ДІУ про визнання недійсними договорів, - позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсними Договір застави майнових прав від 04.09.2014 року №Д-1.1/2014 та Договір Д-1,2/2014, а відтак позовні вимоги ДІУ - є безпідставними та необґрунтованими.

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Згідно ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У відповідності з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 05.08.2014 між ТОВ «Яблуневий дар» та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги, згідно умов якого ТОВ «Яблуневий дар» набуло права вимоги до банку за договором банківського вкладу (депозиту) від 04.08.2014 у розмірі 88570939 гривень 47 коп.

Також між ДІУ та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та договір про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, якими забезпечено виконання зобов'язань ПАТ «Дельта Банк» перед ДІУ за договором банківського рахунку 26/995-070 від 27.02.2013.

Відповідно до п. 1.1 договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та додатку № 1 до нього ПАТ «Дельта Банк» передало в заставу ДІУ майнові права за кредитним договором № НКЛ-2005469/2, укладеним між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Яблуневий дар" 19.07.2012.

Згідно договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-1.2/2014, за п. 1.2 якого первісний кредитор (ПАТ «Дельта Банк») відступає, а новий кредитор (ДІУ) набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги, зокрема, за договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2, укладеним між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Яблуневий дар" 19.07.2012.

На підставі постанови Правління Національного банку України № 150 від 2 березня 2015 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 2 березня 2015 року "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно якого з 3 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію.

Цивільні права і обов'язки, відповідно до положень ст. 11 ЦК України, виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсягах та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

На переконання суду, укладений 05.08.2014 договір відступлення права вимоги між ТОВ «Яблуневий дар» та ОСОБА_3 не є договором факторингу, а за своїм змістом відноситься до договору цесії та відповідає нормам Цивільного кодексу України, оскільки умовами оспорюваного договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірного договору не містить посилань на його платність; факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджується жодними доказами, оскільки сума переданої за спірним договором вимоги дорівнює сумі, що підлягає сплаті за договором в якості оплати такої вимоги.

За таких обставин суд відхиляє доводи позивача щодо недійсності оспорюваного договору у зв'язку з відсутністю у його сторони відповідної ліцензії на здійснення фінансової операції - факторингу, оскільки оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі, а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Щодо порушення в момент укладення оспорюваного договору положень Інструкції НБУ № 492, то такі доводи ДІУ та ПАТ «Дельта Банк» також відхиляються судом, виходячи з наступного.

Положення Інструкції не містять обмежень щодо права вкладника (клієнта) передати право вимоги за договором вкладу (депозитним) шляхом відступлення права вимоги на користь іншої особи, оскільки відступлення вимоги за даним видом договору відповідає його правовій природі, оскільки на рахунки кошти надходять для зберігання і використання банком виключно від їх власника і по закінченню терміну їх зберігання повертаються власнику (кредитору банка) за вказівкою власника коштів або шляхом перерахування на його розрахунковий рахунок, або шляхом видачі готівкових коштів.

У даному випадку власник коштів, розміщених на вкладному (депозитному) рахунку, розпорядився ними у спосіб, дозволений законом, а саме, уступивши право вимоги ТОВ «Яблуневий дар». Дії відповідачів не були спрямовані на заміну власника рахунку, як на те посилаються ДІУ та ПАТ «Дельта Банк», а на відступлення права грошової вимоги.

Суд також відхиляє посилання позивача за первісним позовом на правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 06.04.2016 у справі 910/8058/15-г (3-174гс16), оскільки спір, що розглядався судом стосувалася інших правовідносин за інших обставин справи, в той час як недійсність договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, що є предметом розгляду в даній справі, не може залежати від подальших дій сторін цього договору, а визначається саме на момент укладення договору.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням зазначеного підстав для визнання оспорюваного договору недійсним не вбачається, а відтак суд відмовляє в задоволенні вимог як позивача, так і третьої особи із самостійними вимогами щодо визнання оспорюваного договору недійсним.

Окремо суд вважає за необхідне надати правову оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача за первісним позовом, і як наслідок права на звернення до суду з даною позовною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 та ч. 1ст. 16 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів i осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси цих осіб, i залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 25.11.2015 у справі № 6-1749цс15, від 09.12.2015 у справі №6-849цс15, від 29.06.2016 у справі № 6-370цс16, від 29.06.2016 №6-547цс16 та від 12.10.2016 у справі №369/5994/14-ц).

Так для звернення до суду за захистом свого порушеного права заставодавця позивач за первісним позовом посилається на укладені між ним та ПАТ «Дельта Банк» договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та договору про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, якими забезпечено виконання зобов'язань ПАТ «Дельта Банк» перед ДІУ за договором банківського рахунку 26/995-070 від 27.02.2013.

Однак, суд бере до уваги, що договір відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, який позивач за первісним позовом просить визнати недійсним, було укладено до укладення відповідних договорів забезпечення між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ.

Окрім зазначеного, суд приймає до уваги, що вказані вище договори забезпечення не створюють жодних правових наслідків для його сторін - ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ, а тим більше для ОСОБА_3 та ТОВ «Яблуневий дар» в силу їх недійсності.

Недійсність вказаних договорів встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили в рамках справи 910/6052/16. Так, постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016, яка була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017, рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6052/16 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсним договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою.

Крім того, суд також вважає, що клопотання відповідача-1 про застосування строків позовної давності та відмові ПАТ «Дельта Банк» в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» по суті.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що підстави, на які посилалася третя особа із самостійними вимогами для визнання спірного договору недійсним не знайшли свого підтвердження, а у позивача за первісним позовом відсутні правові підстави для звернення до суду з даним позовом, у зв'язку з чим позови задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6-13, 76, 78, 81, 82, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст.11, 16, 202, 203, 215, 512, 514, 1077 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу- відмовити.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.Е. Дорошинська