Номер провадження: 22-ц/785/2732/18
Номер справи місцевого суду: 2-7390/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
судді Апеляційного суду Одеської області Дрішлюка А.І. стосовно постанови Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2018 року за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2016 року та ОСОБА_4 на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року в справі № 2-7390/11
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2018 року в справі № 22ц/785/2732/18 було залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2016 року, а також апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року.
Погоджуючись з постановою Апеляційного суду Одеської області в частині недоведеності підстав висловлюю власну думку щодо порушень норм процесуального права та матеріально-правових наслідків такого порушення, яка не співпадає з позицією колегії суддів, висловленій у вказаній ухвалі.
Вважаю, що висновок Апеляційного суду Одеської області повинен був враховувати такі обставини та мати інші процесуальні наслідки виходячи з наступного.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 11 жовтня 2007 року у звязку з тим, що у вересні 2007 року йому стало відомо про відчуження спірного майна дільчому інспектору Київського ВМ ГУМВД в Одеській області ОСОБА_3 (т.1, а.с. 2).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2014 року позов ОСОБА_5 залишений без розгляду за п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (т.3, а.с. 88).
11.02.2016 року ОСОБА_5 на вказану ухвалу була подана апеляційна скарга (т. 3, 121-124). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року ухвала суду першої інстанції від 27 січня 2014 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3, а.с. 171-173).
Між тим, як вбачається з ухвали Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року (головуючий суддя Луняченко В.О.) питання про залишення позову без розгляду, як наслідок прийняття вищевказаної ухвали Апеляційного суду Одеської області, не стало предметом судового розгляду, замість цього судом першої інстанції було вирішено за клопотанням представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, обєднати справу №520-5901/14 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування від 05 листопада 2003 року та визнання права власності за заповітом та справу №2/7390/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування від 05 листопада 2003 року, визнання права власності на спадщину за заповітом та витребування майна з чужого незаконного володіння з залишенням № 2-7390/11 (т. 4, а.с. 266). Проте інше звернення позивача до суду відбулось 21.05.2014 року, а провадження по справі було порушено суддею Петренко В.С. 23.05.2014 року (т.4, а.с. 31).
Між тим, вирішення питання щодо заяви про залишення без розгляду має важливі процесуальні наслідки, які фактично були проігноровані судом першої інстанції через прийняття ухвали про обєднання позовів. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Про застосування строків позовної давності неодноразово наголошувала сторона (т. 4, а.с. 138-139, 171). Апеляційний суд Одеської області приймаючи рішення по справі виходив з процесуальної ситуації, яка склалась на момент перевірки - тобто наявності одного провадження з датою звернення до суду 11 жовтня 2007 року.
Суддя Дрішлюк А.І. погоджується з колегією суддів, що в умовах змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобовязаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме те, що ОСОБА_8 на момент укладання спірного договору могла розуміти характер і значення своїх дій та керувати ними. В матеріалах справи наявні три висновки посмертної судової психолого-психіатричної експертизи (від 28.07.2010 року, проведеної судовими експертами-лікарями Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, якою було встановлено, що ОСОБА_8 на час укладення договору дарування 05.11.2003 року по своєму психічному стану, віку, і актуальному психоемоційному стану не могла правильно усвідомлювати характер і значення своїх дій і керувати ними (т. 1, а.с. 238-250); від 25.12.2012 року, проведеної судовими експертами-лікарями Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, якою встановлено, що на момент укладення договору дарування від 05.11.2003 року, ОСОБА_8 по своєму психічному стану могла правильно розуміти характер і значення своїх дій, та керувати ними на момент і під час укладення договору (т. 3, а.с. 2-10); від 16.07.2015 року, проведеного судовими експертами-лікарями Херсонської обласної психіатричної лікарні, яким встановлено, що ОСОБА_8 під час укладення договору дарування 05.11.2003 року страждала хронічним психічним захворюванням, внаслідок чого не могла розуміти характер і значення своїх дій і керувати ними (т. 4, а.с. 178-196).
Відповідачі у справі за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважали неналежним висновок судово-психіатричної експертизи №396 від 16.07.2015 року, наданий судовими експертами - лікарями Херсонської обласної психіатричної лікарні, а тому на підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України колегія суддів сприяючи учасниками судового процесу у реалізації ними їх прав, передбачених ЦПК України, запропонувала заявити клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи у іншій експертній установі. У справі було оголошено перерву для підготовки відповідного клопотання, однак у наступному судовому засіданні відповідачі за первісним позовом відмовились від призначення та проведення експертизи (т.5, а.с. 239-240, т.6, а.с. 1-2). Особа здійснює своє право на захист на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).
Разом з тим, вказане порушення суду першої інстанції (ігнорування заяви про залишення позовної заяви без розгляду) могло бути підставою для скасуваннярішення суду, та ухваленням нового рішення по суті позовних вимог з врахуванням вимог ст. 261 ЦК України. При цьому колегією суддів приймались заходи для визначення цього моменту, зокрема, витребувалась спадкова справа (т. 5, а.с. 153-155). Застосування строку позовної давності є способом захисту прав сторони проти обґрунтованих позовних вимог, а у справі, яка переглядалась, вказана обґрунтованість стала наслідком пасивних дій сторони, яка відмовилась від проведення експертизи.
Суддя Апеляційного суду
Одеської області А.І Дрішлюк
05.07.2018 року м. Одеса