АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 755/12989/15

Провадження № 22-ц/796/882/2018

06 березня 2018 року Апеляційний суд м.Києва у складі:

Головуючого судді - Музичко С.Г.,

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року (суддя Яровенко Н.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ТВ», ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ТВ», ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко ВіраМиколаївна про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння та визнати право власності за собою на нежилі приміщення з АДРЕСА_2

Посилаючись на те, що 15.05.2008 року між ним та Акціонерним Банком «Таврика» було укладено кредитний договір та договір про участь у фонді фінансування будівництва. Кредитні кошти, отримані від банку, позивачем було внесено в об'єкт інвестування, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 184,05 кв.м., секція друга за адресою: АДРЕСА_3 функціональне призначення об'єкту інвестування - офісні приміщення, № об'єкту інвестування - офіс №4, другий поверх, забудовник - ТОВ «Інтер-ВВ».

Після закінчення будівництва площа об'єкту інвестування зменшилася та становить 180,5 кв.м., надлишково сплачена сума була повернута банком позивачу.

При цьому, позивач неодноразово звертався до забудовника із вимогою про підписання акту приймання-передачі об'єкту інвестування, але забудовником не було видано даний акт та не передано документів позивачу, які необхідні для оформлення права власності.

На думку ОСОБА_1, внаслідок незаконних дій забудовника позивач був позбавлений права власності, яке було передано іншим особам.

Відповідно до свідоцтва про право власності б/н від 27.01.2010 року, видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, право власності на нежилі приміщення з АДРЕСА_3 (літера А), кошти в будівництво яких були внесені позивачем, належать ОСОБА_6,

В подальшому ці нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_2 та ОСОБА_3

На його думку, вищевказаного свідоцтва не існує, право власності на нежитлові приміщення було набуте неправомірним шляхом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ТВ», ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 11 травня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 задоволено, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3, ОСОБА_9 - ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції неодноразово направляв судові повідомлення про виклик до суду на адресу позивача, яка вказана у апеляційній скарзі. Судові повідомлення про виклик до суду, повернулися на адресу суду за закінченням терміну зберігання.

Заяву до суду про зміну місця проживання або місцезнаходження позивачем не подано.

Відповідно до відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м.Києві від 13.02.2018 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 (а.с.180 т.2).

Судом направлено до ЖЕД 404 Дніпровського району та ЖЕД 411 Дніпровського району повідомлення про вручення судової повістки ОСОБА_1

Відповідно до акту про незгоду отримати припис ЖЕД №411 Дніпровського району від 15.02.2018 року, вручити ОСОБА_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, судову повістку не представляється можливим тому, що мешканець при неодноразовому відвідуванні нікому не відкриває двері та поставити свій підпис на розписці відмовляється. Зміст припису був зачитаний ОСОБА_1 через закриті двері усно та кинутий в поштову скриньку (а.с.187 т.2).

Згідно з ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної елетронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, позивачу відомо про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з висновками рішенняЄвропейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Звернувшись до суду касаційної інстанції із скаргою наухвалу Апеляційного суду м.Києва від 11 травня 2016 року та усунувши недоліки касаційної скарги, ОСОБА_1 через свого представника був обізнаний про перебування справи у суді касаційної інстанції та про перегляд ухвали Апеляційного суду м.Києва від 11 травня 2016 року, однак, не приймав ніяких заходів для з'ясування стану провадження та про перегляд ухвали апеляційного суду, хоча мав таку можливість, оскільки судом касаційної інстанції справу передано на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладені обставини, визначені законом строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, колегія суддів вирішила за можливе провести судовий розгляд у відсутність позивача ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2 та треті особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які встановлюють факт підробки свідоцтва про право власності від 27 січня 2010 року виданого на і`мя ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15 травня 2008 року для інвестування нежитлового приміщення між ОСОБА_1 та Акціонерним банком «Таврика» був укладений кредитний договір № 798-ф у відповідності до умов якого, Банк надає Позичальнику кредит в сумі 405 000, 00 доларів США строком до 14 травня 2018 року із встановленою процентною ставкою 13 % (а. с. 15-18 т.1)

15 травня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним банком «Таврика» був укладений договір №192/К про участь у Фонді фінансування будівництва на АДРЕСА_3

Акціонерний банк «Таврика» був управителем Фонду Фінансування Будівництва, а ТОВ «Інтер ВВ» - забудовником (а. с. 24-37 т.1).

Відповідно до договору №192/К про участь у Фонді фінансування будівництва, позивач передав у довірчу власність банку грошові кошти у розмірі 2 760 750, 00 грн. з метою отримання у власність об'єкту інвестування: нежитлове приміщення загальною площею 184,05 кв. м., секція друга за адресою: АДРЕСА_3 функціональне призначення об'єкту інвестування - офісні приміщення, номер об'єкту інвестування - офіс № 4, другий поверх.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань позивача перед АБ «Таврика» за кредитним договором №798-ф від 15.05.2008 року, між позивачем та АБ «Таврика» було укладено договір іпотеки майнових прав на нерухомість будівництво якої не завершено від 15.05.2008 року, а саме на нежиле приміщення - офіс №4 за адресою: АДРЕСА_3 секція 2, поверх - 2, загальна площа інвестування - 184, 05 кв.м., що буде належати іпотекодавцю після введення об'єкта будівництва в експлуатацію.

Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1495 (а.с.80-85 т.1).

15.05.2008 року АБ «Таврика» було оформлено свідоцтво №192/К про участь у ФФБ, відповідно до якого позивач вніс грошові кошти в сумі 2 760 750, 00 грн., місцезнаходження номер об'єкта будівництва - АДРЕСА_5 поверх 2, загальна площа 184,05 кв. м. (а.с. 38).

Відповідно до Акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту від 19.09.2008 року, житловий будинок з підземним паркінгом по АДРЕСА_6 було прийнято в експлуатацію (а.с.40-43 т.1).

12 листопада 2008 року АБ «Таврика» позивачу було видано лист вих. № 36/4671, відповідно до якого позивача було повідомлено, що 30 вересня 2008 року розпорядженням Дніпровської державної адміністрації в місті Києві №884 було затверджено Акт державної приймальної комісії від 19 вересня 2008 року про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта - житлового будинку з підземним паркінгом, що знаходиться по АДРЕСА_3, та, що за даними обмірів, здійснених КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» загальна площа об'єкта інвестування зменшилась та складає 180,5 кв. м. (а.с.74-75 т.1).

25 листопада 2008 року АБ «Таврика» позивачу була видана Довідка вих. № 06/4869 про те, що ним станом на дату видачі цієї довідки, згідно умов Договору участі у ФФБ №192/К від 15 травня 2008 року були здійснені остаточні розрахунки з Управителем, внесені кошти до ФФБ в сумі 2 707 500, 00 грн. та проінвестовано 100 відсотків площі, що складає 180,5 кв. м. закріпленого за цим довірителем об'єкту інвестування (а.с. 73 т.1).

26 травня 2014 року між АБ «Таврика» та ТОВ «Факторінгова компанія «Прайм КепіталГруп» був укладений договір про відступлення права вимоги №5/190514, у відповідності до умов якого АБ «Таврика» відступив ТОВ «Факторінгова компанія «Прайм Кепітал Груп» право вимоги за Кредитним договором №798-ф від 15.05.2008р. та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки майнових прав на нерухомість будівництво якої не завершено від 15.05.2008 року (а.с. 88-91 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності б/н від 27 січня 2010 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, нежилі приміщення з АДРЕСА_7 належали на праві приватної власності ОСОБА_6 (а.с.95 т.1).

Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 213643/9 від 07.05.2014 року право власності на нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень АДРЕСА_8, було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, серія та номер 1415, виданий 07.05.2014 року, видавник Кударенко В.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (а.с.96-98 т.1).

20.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 71/100 частин нежитлових приміщень з №1 по № 10 (групи приміщень №170) - офіс, в літ. «А», розташованих за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 180, 5 кв.м., що складається з нежитлових приміщень з №2 по №9 (групи приміщень №170) в літ. «А», площею 127, 3 кв.м.

Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №896. Відповідно до п.2 даного договору нежилі приміщення, 71/100 частина яких відчужується, належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КухаренкоВ.М. від 07 травня 2014 року за реєстровим №1415. Право власності на нежилі приміщення зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 травня 2014 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 66. (а.с. 102-103 т.1).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди мають встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19.09.2015 року по справі №6-1203цс15.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати лише належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Право власності до відповідачів на нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень АДРЕСА_8, перейшли за договорами купівлі-продажу.

Первинним власником нежилих приміщень з №1 по №10 (групи приміщень АДРЕСА_8 був ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності б/н від 27 січня 2010 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації.

Позивачем до суду не надано доказів, які б підтвердили недійсність свідоцтва про право власності б/н від 27 січня 2010 року, тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_6 не був власником спірного майна.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Позивач не надав до суду доказів того, що він був власником нежилих приміщень з №1 по №10 (групи приміщень АДРЕСА_8.

Посилання позивача, на підробленість свідоцтва про право власності б/н від 27 січня 2010 року є необгрунтованим, оскільки належні та допустимі докази в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.05.2014 року право власності на нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень АДРЕСА_8 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 27 січня 2010 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації.

Оскільки свідоцтво про право власності б/н від 27 січня 2010 року підтверджує право власності на нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №170) - офіс, дане свідоцтво є правочином.

Положеннями ч.1 ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки недійсність свідоцтва про право власності б/н від 27 січня 2010 року прямо не встановлена законом, але позивач заперечує його дійсність, такий правочин може бути визнаний судом недійсним у разі заявлення відповідного позову. Однак, такого позову заявлено не було.

Крім того, свідоцтво про право власності б/н від 27 січня 2010 року було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві Соколянським Д.В.

Відповідні реєстраційні дії Державного реєстратора у встановленому законодавством порядку оскаржено не було.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, власником якого позивач не був.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді