Справа № 158/676/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/802/163/18 Категорія: 81 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

боржника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ківерцівського районного управління юстиції Пащук В.З. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 березня 2013 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2013 року головний державний виконавець ВДВС Ківерцівського РУЮ Пащук В.З. звернулася в суд з поданням, погодженим начальником ВДВС Ківерцівського РУЮ Марчуком М.М., про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України обґрунтовуючи його тим, що на виконанні в ВДВС Ківерцівського РУЮ знаходяться 13 виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних та юридичних осіб на загальну суму 364 957 грн. 18 коп.. По всіх вищевказаних виконавчих документах винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, копії постанови направлені сторонам виконавчого провадження. Також винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. На виклики у ВДВС Ківерцівського РУЮ ОСОБА_1 не з'являється, перешкоджає вчиненню виконавчих дій, а саме: перевірці майнового стану за місцем проживання, тому державний виконавець просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 березня 2013 року подання задоволено.

Постановлено тимчасово обмежити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчими документами без вилучення паспортного документу.

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_1, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи просить скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні подання.

23 листопада 2018 року головний державний виконавець Пащук В.З. подала відзив на апеляційну скаргу боржника, в якому вказує, що апеляційна скарга є безпідставною та задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні апеляційного суду боржник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав наведених у ній та просив її задовольнити, а ухвалу суду скасувати та у задоволенні подання відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в ВДВС Ківерцівського РУЮ знаходяться 13 виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних та юридичних осіб на загальну суму 364 957 грн. 18 коп.. По всіх вищевказаних виконавчих документах винесено постанови про відкриття виконавчого провадження.

30 січня 2012 року державним виконавцем Пащук В.З. складено акт про відсутність боржника ОСОБА_1 в будинку для проведення перевірки майнового стану боржника.

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 30493427 від 01.03.2011 року вбачається про накладення арешту на все рухоме майно боржника ОСОБА_1.

Постановляючи ухвалу про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив з того, що оскільки боржник ухиляється від виконання ним своїх зобов'язань, покладених на нього рішенням уповноваженого органу, вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення суду позитивного результату не дали, тому подання підлягає задоволенню.

З таким висновком місцевого суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Відповідно до положень статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження"(чинного на час постановлення ухвали) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) та ст. 441 ЦК України (в діючій редакції).

Аналізуючи положення ст. 377-1 ЦПК України у взаємозв'язку з положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», варто дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов'язань перед стягувачем.

«Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

З аналізу зазначених норм матеріального та процесуального права вбачається, що подання про обмеження у праві виїзду за межі України вноситься виконавцем у разі ухилення боржника від виконання виконавчого документа, розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, а тому саме на останнього покладається тягар доказування. Державний виконавець повинен довести факт свідомого ухилення боржника від виконання виконавчого документа.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази згідно вимог ст.ст. 77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем не подано доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язань за виконавчими провадженнями, зокрема, відсутні докази того, що боржник має реальну можливість виконати своє зобов'язання. У поданні про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державний виконавець покликався лише на факт наявності у боржника невиконаних зобов'язань за 13 виконавчими документами, що само по собі не доводить факту умисного ухилення від виконання покладених на нього зобов'язань.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має грунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, застосування обмеження у праві виїзду громадянина за межі України, може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватись лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом заходів примусового виконання рішення. Крім того, як вбачається з апеляційної скарги, заборона виїзду за кордон позбавить боржника засобів для існування та можливості виконання обов'язку щодо сплати боргу.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що державним виконавцем в поданні не наведено беззаперечних фактів, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання покладених на нього зобов'язань, що полягає в умисній його бездіяльності чи свідомому невиконанні ним відповідних зобов'язань, докази такого ухилення в матеріалах справи відсутні.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що боржник частково здійснює погашення заборгованості за виконавчими листами.

Разом з тим, державний виконавець в поданні просила тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання рішення суду, стягувачем за яким є ОСОБА_4.(сума боргу за яким 279 650 гриивень). Суд постановляючи оскаржувану ухвалу не зазначив до виконання яких саме зобов'язань та за якими виконавчими документами тимчасово обмежити у праві виїзду боржника ОСОБА_1.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Пащук В.З. вказує, що на даний час у відділі перебувають на виконанні виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 моральної шкоди в сумі 10000грн. та витрат на правову допомогу в сумі 3500 грн., вимога про сплату боргу Рожищенського ОУ ПФУ - 1194, 03 грн. з яких боржником сплачено 170грн..

Наведене свідчить, що боржником сплачуються борги за виконавчими документами, а тому підстави для задоволення подання державного виконавця відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та є передчасними, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання головного державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 березня 2013 року в даній справі скасувати.

В задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ківерцівського районного управління юстиції Пащук В.З. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді