Номер провадження 2/754/4380/18 Справа №754/4766/18
18 червня 2018 рокуДеснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого суддіСаламон О.Б.
з участю секретаря представника позивачаСолодухіної Н.С. Незвіського Д.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах яких діє ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд з України дітей без згоди батька, -
Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду позовом про надання дозволу на виїзд з України дітей без згоди батька - ОСОБА_5 до досягнення ними 16 - ти річного віку, посилаючись на те, що її колишній чоловік ОСОБА_5 не надає згоди на виїзд їх неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за кордон.
Посилаючись на вищевикладене, просила суд надати дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_4 без нотаріально посвідченої згоди та супроводу їхнього батька ОСОБА_5 до досягнення ними 16 - ти річного віку. Спірні правовідносини між сторонами виникли з того, що позивач разом з дітьми проживає в м. Києві, а відповідач - в м. Севастополі. Після початку тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, на вказаних територіях діє особливий правовий режим. Крім того, на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя припинена діяльність будь - яких державних органів України та нотаріусів, які здійснюють свою діяльність відповідно до Конституції України та законів України. Відповідач не має можливості оформити та надати позивачу нотаріально посвідчену згоду на виїзд спільних дітей за кордон, які не досягли 16 - річного віку. Виїхати з тимчасово окупованої те6риторії м. Севастополя до не окупованої території України з метою оформлення на надання відповідного дозволу на виїзд дітей за кордон відповідач відмовляється з особистих міркувань, про які не повідомляє. Таким чином, з урахуванням специфіки окупаційного режиму, який тимчасово діє на території АР Крим та м. Севастополя, малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 фактично позбавлені можливості виїжджати з України за кордон разом з матір»ю.
Оскільки відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомлено та не подано до суду відзив, а також те, що представник позивача не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.
19 січня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Севастополя. Відповідно до витягу відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 04 серпня 2015 року відомості про розірвання шлюбу внесені до відповідного актового запису.
Від цього шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу проживають з матір»ю.
12 вересня 2015 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, про що відділом державної реєстрації Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про шлюб.
Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.
Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада
1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.
Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.
Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та статтям 141, 153, 157 СК України.
Внаслідок виїзду дітей за межі України на постійне місце проживання батьки таких дітей будуть позбавлені можливості брати участь у їх вихованні та особистому спілкуванні з ними, що порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей.
Судами може бути ухвалене рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (справа № 6-15цс17) та постанові Верховного суду від 14 лютого 2018 року.
Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.
Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.
Ратифікувавши в 1991 році Конвенцію ООН про права дитини, Україна не тільки поклала на себе зобов'язання щодо захисту прав дітей, але й визнала свою відповідальність перед світовим співтовариством щодо забезпечення на своїй території всіх положень цього документа, підтвердила свій курс на підтримку загальнолюдських цінностей та розбудову демократичної держави.
Так, відповідно до статей 5, 7, 9, 18 зазначеної Конвенції дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Тобто в контексті спілкування дитини з тим з батьків, хто проживає окремо від неї, йде мова не тільки про забезпечення права дитини на спілкування, алей на забезпечення можливості реалізувати цим з батьків свого обов'язку щодо піклування про дитину.
У разі відсутності згоди одного з батьків чи інших законних представників дитини інший із батьків суд має право прийняти рішення про надання згоди на виїзд дитини за межі України або про відмову у наданні згоди, враховуючи найкращі інтереси дитини.
Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Суд може прийняти рішення про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, без врахування її права на спілкування з іншим з батьків, позбавивши останнього можливості щодо реалізації свого батьківського обов'язку, виключно у разі необхідності (наприклад для лікування, участі у міжнародних олімпіадах, музичних, художніх та інших творчих конкурсах, екологічних, наукових, технічних, художньо-естетичних, туристичних, освітньо-культурних заходах, міжнародних дитячих змаганнях) або для забезпечення оздоровлення та відпочинку дитини, якщо відмова у наданні дозволу на це іншого з батьків необґрунтована.
При розгляді терміну тимчасового виїзду дитини за межі України без згоди одного з батьків чи інших законних представників слід також враховувати положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася у 2006 році (Закон України від 11.01.2006 № 3303-IV), відповідно до якої державами-учасницями не може бути прийняте рішення про повернення дитини в державу її постійного проживання у разі, якщо минуло більше року після її переміщення та є відомості про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Тобто, згода на тимчасовий виїзд дитини за кордон більше ніж на рік може нести загрозу щодо неповернення дитини до держави її постійного проживання та порушення її права на спілкування з іншим з батьків, позбавлення можливості останнього на реалізацію своїх батьківських обов'язків до досягнення дитиною повноліття
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька на невизначений строк, а саме до досягнення ними 16 - ти річного віку.
Керуючись ст.ст.10, 80, 209, 212, 214 ЦПК України, ст.ст. 141,158, 159, 161 СК України, -
У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах яких діє ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд з України дітей без згоди батька до досягнення ними 16 - ти річного віку, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили, якщо його не скасовано, після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Позивач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації - АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації - АДРЕСА_2

Третя особа - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації - АДРЕСА_1.

Третя особа - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації - АДРЕСА_1.

Повний текст рішення складено 21 червня 2018 року.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон