Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 336/5541/15-ц

провадження № 61-886св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Національний університет державної податкової служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Щасливої О. В. від 23 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А.,

від 06 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Національного університету державної податкової служби України (далі - НУДПС України) про стягнення заборгованості внаслідок порушення прав споживача.

Позовна заява обґрунтована тим, що 20 грудня 2010 року між сторонами був укладений договір № 608 про підготовку здобувача наукового ступеня кандидата наук, відповідно до якого одним з обов'язків відповідача визначено призначення позивачу як здобувачу наукового керівника з числа докторів наук, а за рішенням вченої ради університету - з числа кандидатів наук. Зазначений обов'язок відповідач не виконав. 24 листопада 2011 року голова спеціальної ради університету ОСОБА_5 повідомив позивача, що наукового керівника, яким був призначений кандидат наук ОСОБА_6, позивачеві не затвердили. При цьому співробітники університету, а саме: керівник кафедри фінансового права ОСОБА_7, проректор з наукової роботи ОСОБА_8, начальник аспірантури ОСОБА_9, пояснивши, що причиною недопущення наукового керівника до роботи є те, що ОСОБА_6 не обіймає в університеті посаду доцента, запевнили позивача у наданні йому наукового керівника, чия кандидатура буде відповідати вимогам закону. До 2014 року відповідач вказаного обов'язку не виконав, а тому позивач був позбавлений можливості проходити підготовку до захисту та захистити кандидатську дисертацію.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути на свою користь вартість сплачених за договором коштів за навчання у сумі 32 165 грн, а також 595 610 грн 13 коп. пені у відповідності до пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також моральну шкоду у розмірі 35 078 грн 40 коп., яка зумовлена емоційними переживаннями через неотримання того, на що він розраховував, укладаючи договір, та усвідомлення, що час дії договору, який оплачував позивач, потрачений ним марно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що НУДПС України виконав умови укладеного між сторонами договору, будь-яких порушень університетом своїх обов'язків, у тому числі й тих, на які посилався позивач, не встановлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом правильно встановлено відсутність порушення відповідачем умов договору, укладеного між сторонами.

У касаційній скарзі, поданій 12 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач взятих на себе зобов'язань щодо належного виконання умов договору від 20 грудня 2010 року № 608 у частині призначення наукового керівника не виконав, не призначив позивачу наукового керівника, який би відповідав Положенню «Про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309, жодних заходів щодо пошуку належного наукового керівника не вживав, що позбавило позивача можливості захистити кандидатську дисертацію.

03 березня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив Університету державної фіскальної служби Українина касаційну скаргу, в якому університет просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. У відзиві стверджується, що навчальний заклад зобов'язання за договором виконав повністю, надав освітню послугу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із безпідставності заявлених позовних вимог, оскільки НУДПС України у повному обсязі виконав свої зобов'язання за договором про підготовку здобувача наукового ступеня кандидата наук від 20 грудня

2010 року № 608, надав освітню послугу. ОСОБА_4 було відраховано з числа здобувачів за порушення умов договору.

Обставини щодо відсутності порушення НУДПС України умов договору із надання освітніх послуг, який було укладено між сторонами, а також належного виконання його умов зі сторони відповідача було встановлено рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2014 року у справі за позовом НУДПС України до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надання освітніх послуг, яке було предметом оскарження у судах вищих інстанцій та залишено без змін ухвалами апеляційної та касаційної інстанцій.

Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України (у редакції Закону України

від 07 липня 2010 року) визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивач не довів свого порушеного права зі сторони відповідача, а обставини, на які посилається позивач у своєму позові вже були встановлені рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, а тому не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, тобто мають преюдиційне значення.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

З урахуванням наведеного оскаржені судові рішення є такими, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О.В. Білоконь

С. Ф. Хопта