АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2082/18 Справа № 208/6377/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він 12.05.2014 року надав позику ОСОБА_2 в розмірі 60000,00 гривень, що еквівалентно 5000,00 доларам США, за умови повернення даної суми до 31.12.2016 року, визначивши графік погашення позики періодичними платежами. Домовившись про всі істотні умови, згідно до ст.ст. 202, 205, 206, 208, 1047 ЦК України, між сторонами був укладений договір позики 12.05.2014 року, який був написаний ОСОБА_2 власноруч, з внесенням всіх даних та підписаний ним особисто, після чого переданий позивачеві, а ОСОБА_3, в свою чергу, передав відповідачеві обумовлену суму позики в договорі. Але відповідач умови договору позики від 12.05.2014 року не виконав, тому, враховуючи положення ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, відповідач зобовязаний також сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, що узгоджується із правовою позицією ВСУ, викладеною у постановах №6-63цс13 від 18.09.2013 року, №6-79цс14 від 02.07.2014 року, №6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Тому позивач просив стягнути із відповідача на свою користь 60000,00 грн. суму боргу, 1381,19 грн. суму 3% річних, 10920,04 грн. суму індексу інфляції, 5981,09 грн. - суму процентів, а всього 78282,32 грн., а також судовий збір у розмірі 782,84 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 60000,00 грн. суму боргу, 1381,19 грн. суму 3% річних, 10920,04 грн. суму зростання інфляції, 5981,09 грн. суму процентів, 782,84 грн. у відшкодування витрат на оплату судового збору, в всього 79065,16 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування та зміни оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 07.05.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу, а відповідач отримав від ОСОБА_3 60000,00 грн. в борг, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 136).

Того ж дня, 07.05.2014 року між сторонами при оформленні вищезазначеної розписки було узгоджено і графік погашення боргу в розмірі 60000,00 грн., відповідно до якого відповідач зобовязався погашати борг в період з червня 2014 року по грудень 2016 року включно щомісячними платежами, а саме з червня 2014 року по липень 2014 року в сумі по 1000,00 грн., а з серпня 2014 року по грудень 2016 року в сумі по 2000,00 грн. на місяць (а.с. 137).

Судом встановлено, що відповідач визнає факт власноручного написання вищевказаної боргової розписки від 07.05.2014 року та відповідного графіку погашення боргу, що стверджується протоколом та звукозаписом судового засідання, змістом апеляційної скарги.

Станом на час розгляду справи, борг у повному або частковому розмірі не погашено.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, в силу ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якщо він підписаний його стороною.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку до доведеність позивачем факту укладенні сторонами договору позики у належній простій письмовій формі у вигляді розписки від 07.05.2014 року та графіку погашення боргу на період з червня 2014 року по грудень 2016 року включно, які написані та підписані відповідачем, що свідчить про отримання останнім суми позики у розмірі 60000,0 грн., тобто у повному обсязі.

Апеляційним судом досліджено у судовому засіданні та долучено до матеріалів справи оригінали вищевказаних боргової розписки від 07.05.2014 року та графіку погашення боргу (а.с. 136, 137).

Факт власноручного написання зазначених розписки і графіку визнано відповідачем, згідно пояснень у судовому засіданні та змісту апеляційної скарги.

Твердження апелянта про написання боргової розписки від 07.05.2014 року та графіку без отримання позики у сумі 60000,0 грн. через психологічний тиск у зв»язку з викраденням 60000,0 грн., які відповідач повинен був передати ТОВ «Демікс», директором якого був позивач, - є безпідставними, не підтверджуються доказами, що відповідають вимогам ст.ст. 77 79 ЦПК України. Належним чином обґрунтованих клопотань про представлення апеляційному суду відповідних доказів, зокрема про призначення комплексної судової експертизи на предмет встановлення написання текстів вищевказаних розписки та графіку у стані душевного хвилювання та у період часу, що не відповідає вказаній даті складання розписки і графіка, - відповідачем не заявлено, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Крім того, колегія приймає до уваги пояснення відповідача про те, що до правоохоронних органів з приводу вчинення на нього тиску при написанні боргової розписки він за період з 07.05.2014 року та до цього часу не звертався, позов щодо оспорювання даного договору позики не пред»явив. Викладене підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Встановивши недоведеність тверджень відповідача про безгрошів»я договору позики від 07.05.2014 року; приймаючи до уваги, що договором позики від 07.05.2014 року розмір процентів не встановлений, умова про незастосування процентів не передбачена, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 60000,0 грн., нарахувань у зв»язку з інфляцією за період з 01.07.2014 року по 30.06.2016 року (згідно змісту позовних вимог) у сумі 10920,04 грн., процентів у розмірі облікової ставки НБУ за період з 06.01.2016 року по 30.06.2016 року (згідно змісту позовної заяви) у розмірі 5981,09 грн., що підтверджується представленими позивачем розрахунками, які є арифметично правильними та відповідають вимогам наведених вище правових норм. Разом з тим, належне обгрунтування розміру 3% річних (ч. 2 ст. 625 ЦК України) у сумі 1381,19 грн. позивачем не наведене, відповідні клопотання не заявлені, тому оскаржуване рішення в частині стягнення вказаної суми підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні даної вимоги. У зв»язку з викладеними, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року необхідно змінити в частині розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат з 782,84 грн. на 769,01 грн. та в частині розміру загальної суми грошових коштів, стягнутих з відповідача на користь позивача, з 79065,16 грн. на 77670,14 грн.; в іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню та зміні, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми 3% річних в розмірі 1381,19 грн. скасувати, в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних відмовити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року в частині розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат, змінити з 782,84 грн. на 769 (сімсот шістдесят девять) грн. 01 коп. та в частині розміру загальної суми грошових коштів, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, змінити з 79065,16 грн. на 77670 (сімдесят сім тисяч шістсот сімдесят) грн. 14 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді