Постанова

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 341/2118/13-ц

провадження № 61-26470 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року в складі судді Гаполяк Т. В. та на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2017 року в складі колегії суддів Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і просило стягнути з відповідача 332 957,22 грн заборгованості за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 344, а також 3441 грн судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що відповідно до договору від 17 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ПАТ «Альфа-Банк», до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 334, укладеним між ОСОБА_4 і ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Кредитний договір передбачає право банку вимагати дострокового виконання зобов'язання в разі прострочення сплати чергових платежів.

ПАТ «Альфа-Банк» направив ОСОБА_4 вимогу про дострокове виконання зобов'язання, яка не була задоволена, в зв'язку з чим банк звернувся до суду.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2017 року, позов задоволено, стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 332 957, 22 грн заборгованості за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 344 та 3 441 грн судового збору.

Суди виходили з того, що ОСОБА_4 був належним чином повідомлений первісним кредитором про заміну кредитора в зобов'язанні, проте не виконав свої зобов'язання перед новим кредитором, а тому наявні правові підстави для задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитним договором.

15 серпня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив скасувати їх як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та не ґрунтуються на обставинах справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що суди не врахували відсутність у висновку експерта інформації щодо остаточного розміру заборгованості, а тому немає підстав для стягнення з нього саме 332 957,22 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі та зупинено виконання рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2017 року.

Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не надходив.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 10 травня 2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 344.

Відповідно до умов кредитного договору банк встановлює позичальнику ліміт кредитної лінії в сумі 39 600 доларів США, що за курсом Національного банку України на дату укладення договору становить 199 980 грн.

Пунктами 2.1-2.3 цього договору передбачено, що за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 10 % річних з кінцевим терміном погашення - 07 травня 2027 року відповідно до графіку погашення кредиту.

Згідно з договором від 23 лютого 2009 року № 2 до зазначеного кредитного договору внесено зміни, зокрема пункт 2.1 кредитного договору викладено в новій редакції: «Банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії в сумі, еквівалентній 835 392 грн (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених цим договором та договороми про внесення змін та доповнень до нього, але для кожного виду валют ліміт кредитування не може перевищувати: 54 960 доларів США чи 412 200 грн. З 23 лютого 2009 року ліміт кредитної лінії складає 412 200 грн і встановлюється тільки в національній валюті.»

Згідно з підпунктом 5.3.4 кредитного договору банк має право відступити право вимоги за цим договором з наступним повідомленням позичальника про особу нового кредитора протягом 5 днів з моменту укладення банком з цього приводу договору.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» і ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступає ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги, зокрема, за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_4 і ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Пунктом 4.1 договору відступлення прав вимоги встановлено, що відступлення прав вимоги первісним кредитором новому кредитору, набуття новим кредитором прав вимоги та заміна кредитора за правами вимоги на нового кредитора набувають чинності в день укладення договору, за умови належного оформлення сторонами (підписання та скріплення відбитком печаток сторін) Реєстру позичальників.

Факт належного оформлення сторонами Реєстру позичальників підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином оформленою копією Акту приймання-передачі додаткового реєстру позичальників від 17 грудня 2012 року.

Згідно з витягом з додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги основна непогашена сума кредиту ОСОБА_4 станом на 17 грудня 2012 року становить 315 659,40 грн. Указаний розмір підтверджується також висновком судово-економічної експертизи від 16 травня 2017 року № 12.

Відповідно до пунтку 6.1 цього договору сторони домовились здійснити розсилку повідомлень кожному позичальнику про відступлення прав вимоги за формою, затвердженою додатком № 4 і повідомлення про нові банківські реквізити спільними зусиллями.

Зі змісту заяви ОСОБА_4 від 23 березня 2013 року, направленої на адресу ПАТ «Альфа-Банк», вбачається, що позичальник отримав повідомлення від 20 грудня 2012 року про відступлення на користь ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 344.

Відповідач належним чином не виконував кредитних зобов'язань, внаслідок чого станом на 01 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 332 957,22 грн, з яких: 314 200 грн - заборгованість за тілом кредиту; 18 327,99 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 429,23 грн -пеня.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2016 року клопотання ОСОБА_4 задоволено та призначено судову економічну експертизу в даній справі з метою перевірки правильності розрахунку розміру заборгованості.

За результатами проведеної експертизи встановлено, що на дату відступлення права вимоги за даним банківських виписок відображена заборгованість перед ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» за кредитом становить 314 200,0 грн, за процентами - 1459,40 грн, а всього - 315 659,40 грн.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 16 травня 2017 року № 12 загальна сума, яка повинна була бути сплачена ОСОБА_4 відповідно до умов кредитного договору № 344 від 10 травня 2007 року на дату подачі позову, становить 84 000 грн за тілом кредиту та 103 555,90 грн відсотків, а всього - 187 555,90 грн.

Статтею 514 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Відповідно до статей 526, 1049, 1050, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок судів про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки наявність та розмір заборгованості підтверджуються належними доказами, наданими банком.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що розмір заборгованості, визначений судовим експертом, а саме 187 555,90 грн, є меншим, ніж указаний банком, однак такі доводи не заслуговують на увагу в зв'язку з наступним.

Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Судовий експерт здійснив розрахунок суми, яку ОСОБА_4 мав сплатити відповідно до графіку платежів з урахуванням процентів за користування кредитом станом на дату подачі банком позову. Указана сума не є розрахунком заборгованості, оскільки здійснена без урахуванням факту прострочення сплати платежів. Розмір сукупної заборгованості за кредитним договором судовий експерт не визначав.

Отже, висновок експерта не спростовує розмір заборгованості, визначений банком та підтверджений належними доказами, а ОСОБА_4 не надав судам належних доказів, які б спростовували такий розмір.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат