Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 369/7388/15-ц

провадження № 61-9226зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув заяву представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року у складі суддів: Попович О. В. (суддя-доповідач), Завгородньої І. М., Писаної Т. О. ,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на 1/2 частину житлового будинку та виплату грошової компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого здійснили поділ спільного майна подружжя. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2013 року між сторонами був розділений житловий будинок загальною площею 1 267,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, по 1/2 частині кожному, із зазначенням його вартості 13 914 615 грн та вартості частки кожного зі співвласників - 6 957 307,50 грн. Відповідач у вказаному будинку не проживає, є громадянином іншої держави, де постійно проживає, не бере участі у витратах з утримання спірного будинку. Крім того, позивач зазначила, що спільне володіння і користування спірним нерухомим майном є неможливим з огляду на конфліктні відносини, що склались між ОСОБА_2 та відповідачем, непорозуміння між відповідачем та їхніми спільними дітьми, при цьому здійснити поділ житлового будинку в натурі неможливо.

Ураховуючи вказане, ОСОБА_2 просила припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 1 267,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, зі сплатою ОСОБА_3 грошової компенсації у розмірі 6 957 307,50 грн, що внесена на депозитний рахунок суду; визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 1 267,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на весь житловий будинок загальною площею 1 267,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 компенсувати ОСОБА_3 вартість 1/2 частини житлового будинку загальною площею 1 267,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 6 957 307,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 897,60 грн судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві, поданій у липні 2017 року до Верховного Суду України, представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 просить переглянути ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення із заявою про перегляд судових рішень, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновки щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 посилалась на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2012 року № 6-25604св12, 19 червня 2013 року № 6-47588св12, 12 лютого 2014 року № 6-51286св13, 01 квітня 2015 року № 6-44694св14, 01 квітня 2015 року № 6-48058св14, 01 червня 2016 року, 10 червня 2015 року № 6-7793св15, 25 листопада 2015 року № 6-20476ск15, 27 січня 2016 року № 6-12402ск15, 13 квітня 2016 року № 6-32441ск15, 20 квітня 2016 року № 487/5844/13-ц, 27 квітня 2016 року № 202/3537/14-ц, 06 липня 2016 року № 462/200/14, 29 червня 2016 року № 545/1313/15-ц, 21 вересня 2016 року № 234/2631/15-ц, 10 травня 2017 року № 462/200/14-ц та постанову Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року № 6-12цс13.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 353 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення із заявою про перегляд судових рішень, Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення із заявою про перегляд судових рішень, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 360-5 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення із заявою про перегляд судових рішень, суд відмовляє у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2013 року про поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розділено житловий будинок загальною площею 1 267,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, з визначенням часток співвласників у спільній частковій власності, по 1/2 частині кожному. Також рішенням визначена вартість спірного житлового будинку в розмірі 13 914 615 грн та вартість частки кожного зі співвласників, а саме по 6 957 307,50 грн.

За клопотанням представника відповідача по справі ухвалою суду першої інстанції призначено судову будівельно-технічну експертизу. На вирішення експертів поставлено питання, зокрема, чи є технічна можливість розділити спірний об'єкт нерухомості.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 16 березня 2016 року розподіл спірного житлового будинку неможливий.

У вищевказаному будинку проживають позивач та діти сторін по справі. Відповідач у вказаному будинку не проживає, є громадянином Сполучених Штатів Америки, де має постійне місце проживання.

Встановлено, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2

Також судами встановлено, що спільне володіння і користування майном неможливо, а припинення права власності на частку в спірному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника - відповідача по справі.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 березня 2016 року розподіл спірного житлового будинку є неможливим, відповідач є громадянином Сполучених Штатів Америки та має там постійне місце проживання, не здійснює витрат, пов'язаних з утриманням вказаного будинку, між сторонами існують конфліктні відносини, позивач внесла на депозитний рахунок суму компенсації вартості 1/2 частини житлового будинку, вартість якого встановлена рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2013 року та не оспорювалась відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції, отже, наявні правові підстави, передбачені статтею 365 ЦК України, для припинення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частини спірного будинку. Заперечення відповідача щодо дійсної вартості будинку на час розгляду справи спростовано касаційним судом тими обставинами, що наданий відповідачем звіт про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості не є належним та допустимим доказом у силу вимог статей 58, 59 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зроблено такі висновки:

- в ухвалі від 01 квітня 2015 року № 6-48058св14 суд касаційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не роз'яснив відповідачу про можливість призначення у справі експертизи та помилково послався на висновок судової будівельно-технічної експертизи, яка призначалася в іншій справі, не встановив, чи не завдасть припинення на частку у спільному майні істотної шкоди інтересам співвласника;

- в ухвалі від 21 вересня 2016 року № 234/2631/15-ц суд касаційної інстанції зазначив, що позивач не довів, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном неможливо;

- в ухвалі від 19 червня 2013 року № 6-47588св12 суд касаційної інстанції зазначив, що позивачем не доведено неможливість спільного користування майном як підставу позову, судом не встановлено, чи є неможливим спільне володіння і користування майном та чи не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача позбавлення його права власності на відповідну частку;

- в ухвалі від 27 квітня 2016 року № 202/3537/14-ц суд касаційної інстанції зазначив, що у відповідача немає іншого постійного житла, тому його неможливо позбавити права власності на частку у спірній квартирі, де він проживає;

- в ухвалі від 27 січня 2016 року № 6-12402ск15 суд касаційної інстанції зазначив, що відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється на підставі статті 365 ЦК України, є істотною шкодою, що завдається йому у зв'язку з таким припиненням права власності;

- в ухвалі від 06 липня 2016 року № 462/200/14 суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційним судом не з'ясовано питання наявності у відповідача та його дружини іншого житла, яке можливо використовувати для проживання;

- в ухвалі від 01 квітня 2015 року № 6-44694св14 суд касаційної інстанції зазначив, що судами не з'ясовано, чи має відповідач інше житло та чи не завдасть істотної шкоди її інтересам припинення права власності на частку в спільному майні;

- в ухвалі від 29 червня 2016 року № 545/1313/15-ц суд касаційної інстанції зазначив, що позивачем не доведено наявність у відповідача іншого житла, а таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди, тому неможливо припинити частку у спірному будинку;

- в ухвалі від 01 червня 2016 року суд касаційної інстанції зазначив, що позивачем не дотримано процедури внесення коштів на депозитний рахунок суду, а також не доведено жодної з підстав, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема не доведено, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та члену її сім'ї;

- в ухвалі від 25 листопада 2015 року № 6-20476ск15 суд касаційної інстанції зазначив, що спільне сумісне майно подружжя визначається не тільки фактом придбання його у шлюбі, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті на майно, проте позивачем не доведено, що спірні кошти є об'єктом спільної сумісної власності подружжя;

- в ухвалі від 07 листопада 2012 року № 6-25604св12 суд касаційної інстанції зазначив, що судом не з'ясовано належним чином, чи завдасть припинення права власності на частку в спірному майні істотної шкоди інтересам іншого співвласника та членам його родини, з урахуванням того, що у спірному приміщення здійснюється відповідна господарська діяльність;

- в ухвалі від 20 квітня 2016 року № 487/5844/13-ц суд касаційної інстанції зазначив, що припинення права власності відповідача на належну їй частку з виплатою грошової компенсації, визначеної висновком експерта від 27 грудня 2013 року та внесеної на депозитний рахунок суду, суттєво порушить права останньої, оскільки така сума менша ніж дійсна ринкова вартість квартири, яка визначена висновком судової експертизи від 30 червня 2015 року;

- в ухвалі від 13 квітня 2016 року № 6-32441ск15 суд касаційної інстанції зазначив, що судом припинено права власності малолітньої особи на частку у спірному майні, проте не досліджено, чи є частка останньої незначною та не визначено дійсну вартість квартири;

- в ухвалі від 10 червня 2015 року № 6-7793св15 суд касаційної інстанції зазначив, що суди не дослідили обставини набуття права власності на спірну квартиру, не дослідили наданий позивачем шлюбний контракт щодо визначення сторонами частки квартири та не надали правової оцінки умовам шлюбного контракту;

- в ухвалі від 12 лютого 2014 року № 6-51286ск13 суд касаційної інстанції зазначив, що суд не звернув уваги на технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, відповідно до якого було здійснено добудови, не з'ясував, хто із сторін проводив відповідні прибудови, не звернув уваги, що відповідач не заперечувала проти виплати їй вартості частки приміщень, а лише не погоджувалася з визначеним розміром вартості належної їй частки;

- в ухвалі від 10 травня 2017 року № 462/200/14-ц суд касаційної інстанції зазначив, що застосовуючи положення статті 365 ЦК України та посилаючись на положення статті 364 ЦК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що такі положення є взаємовиключними, унаслідок чого неможливе їх спільне застосування; виселяючи відповідача зі спірної квартири на підставі положень статті 157 ЖК Української РСР не звернув увагу на те, що згідно з цією нормою права, яка зазначає, що членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу.

У наданій для порівняння постанові від 03 квітня 2013 року № 6-12цс13 Верховний Суд України, скасовуючи ухвалу суду касаційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, зазначив, що домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у статтями 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена частиною четвертою статті 358 ЦК України умова не є обов'язковою. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Як вбачається із наведених вище судових рішень у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами розгляду яких ухвалено надані для порівняння судові рішення, наявні різні фактичні обставини.

Таким чином, наведені судові рішення не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами розгляду яких ухвалено надані для порівняння судові рішення, наявні різні фактичні обставини, інше матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та різний предмет спору.

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначені обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення із заявою про перегляд судових рішень, у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення із заявою про перегляд судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик