Дата документу 05.12.2018 Справа № 334/4517/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1181/18 Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О.
Є.У.№ 334/4517/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м.Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Путій Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі адвоката Войтовича Євгенія Михайловича на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 06 червня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого в частині отримання всіх прав вимоги за кредитними договорами та гарантіями до них є відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи», було укладено кредитний договір № 0703/0608/71-105, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 68 000,00 доларів США. зі сплатою 11,90% річних на строк до 06 червня 2038 року. Кредитні зобов'язання ОСОБА_4 забезпечені порукою ОСОБА_3, про що остання того ж дня уклала з Банком договір поруки. Пунктом 10 цього договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням. У зв'язку із порушенням позичальником умов кредитного договору у січні 2009 року Банк у відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України визнав строк виконання зобов'язання таким, що настав, і судовим рішенням від 19 грудня 2010 року в рахунок погашення усієї заборгованості за кредитом звернуто стягнення на предмет іпотеки, а рішенням суду від 01 грудня 2015 року - стягнута солідарно вся заборгованість за кредитом з боржника і поручителя.

Посилаючись на те, що з січня 2009 року по вересень 2014 року кредитор жодних вимог до поручителя не висував, просила суд на підставі ч.4 ст.559 ЦК України встановити факт припинення поруки з 31 липня 2009 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2018 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що існує рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року, яким з боржника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_3 на користь кредитора стягнута заборгованість за договором. При цьому предметом судового дослідження були, у тому числі, обставини відповідальності поручителя ОСОБА_3 за договором поруки, їм дана відповідна правова оцінка, тому відсутні підстави для застосування ст.559 ч.4 ЦК України.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 в особі адвоката Войтовича Є.М. зазначають про порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вважає, що порука є припиненою у відповідності до ст.559 ч.4 ЦК України з липня 2009 року, а звернення кредитора до суду в іншій справі у вересні 2014 року з вимогами про солідарне стягнення з боржника і поручителя заборгованості за кредитним договором поза строками позовної давності є підставою для звільнення поручителя від обов'язку перед кредитором. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» вказують, що оскаржуване судове рішення постановлено із дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В судове засідання належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не з'явилися, ТОВ «Кредитні ініціативи» просила розглядати справу за відсутності представника. Позивач і її представники причини неявки суду не повідомили, суд визнав їх неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 06.06.2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого в частині отримання всіх прав вимоги за кредитними договорами та гарантіями до них є ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений кредитний договір № 0703/0608/71-105, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 68000,00 доларів США. Зобов'язання за основним договором було забезпечено договором іпотеки, відповідно до умов якого квартира АДРЕСА_1, яка належала відповідачу ОСОБА_4 була передана банку в якості іпотекодержателя.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір поруки № 0703/0608/71-105-Р-1, п. 10 якого визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2010 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2012 року в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, розмір якої станом на 07 травня 2010 року становив 627 623, 65 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну позичальнику квартиру, яка була придбана за кредитні кошти і оцінена сторонами в 385 646 грн. (а.с.20-22).

У вересні 2014 року кредитор повторно звернувся до суду за захистом порушеного права в інший спосіб і, посилаючись на те, що судове рішення від 09 грудня 2010 року не виконано, кредит не повернути, просив стягнути солідарно з боржника ОСОБА_4 і поручителя ОСОБА_3 заборгованість за цим же кредитним договором, розмір якої станом на 07 липня 2014 року становив 67 776 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складало 1 528 369, 51 грн. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року, позовні вимоги ТОВ «Кредитні ніціативи» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволені, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи заборгованості за кредитним договором № 0703/0608/71-105 від 06 червня 2008 року у сумі 1528369,51 грн. (а.с.9-19). Отже, судовими рішенням було встановлено, що поручитель не виконав свої зобов`язання за договором поруки № 0703/0608/71-105-Р-1 від 06червня 2008 року, у зв'язку із чим вимоги кредитора про солідарне стягнення з поручителя всієї суми заборгованості були задоволені.

Відповідно до ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України в редакції закону на час ухваленні рішення про стягнення з поручителя кредитної заборгованості).

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень ч.4 ст. 559 ЦК України немає.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що із набранням законної сили рішенням суду про стягнення з поручителя на користь кредитора кредитної заборгованості, при звернення поручителя до суду із самостійними вимогами про визнання поруки припиненою підстав для застосування положень ч.4 ст.559 ЦК України немає.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 06.07.2016 року у справі №6-1199цс16.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду вимогам ст.20 ЦК України, є неспроможними.

За положенням ч.2 ст. 20 ЦК України нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушено, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, ст.18 ЦПК України судове рішення є обов'язковим до виконання. Отже, вказаними нормами права обмежено право поручителя на захист свого права після набрання законної сили судовим рішенням про притягнення поручителя до цивільної відповідальності за порушення кредитного договору.

Фактично позивач намагається переглянути судове рішення, що набрало законної сили, у спосіб, не передбачений законом.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск кредитором строку позовної давності при зверненні до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості не є підставою для скасування судового рішення у цій справі. Питання щодо дотримання кредитором вимог ст. 257 ЦК України при зверненні до суду за захистом свого порушеного права в іншій справі, в якій спір вже розглянутий і судове рішення набрало законної сили, не є предметом дослідження у цій справі. За положенням ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд не вправі давати оцінку іншому судовому рішенню, яке набрало законної сили і є обов'язковим до виконання.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі адвоката Войтовича Євгенія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 06 грудня 2018 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Маловічко

М.С. Гончар