АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/14941/17

Провадження № 22-ц/787/1178/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

головуючого Гордійчук С. О.,

суддів:Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2018 року, ухваленого в складі судді Тимощука О.Я., у справі № 569/14941/17,

в с т а н о в и в :
У вересня 2017 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація звернувся із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту захворювання при виконанні обов`язку військової служби у 2015-2016 роках у Донецькій області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заява обґрунтована тим, що згідно наказу начальника ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 137 о/с від 21 травня 2014 року його було прийнято на службу в органи внутрішніх справ. З 16 липня 2015 року згідно наказу № 197 його було зараховано до складу сил та засобів (котлове забезпечення у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 ), які залучалися та брали безпосередню участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових(бойових) завдань. 07 жовтня 2015 року він вибув зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в секторі «М» та знятий з котлового забезпечення . Зазначає, що під час перебування на військовій службі у 2015-2016 роках отримав чисельні захворювання, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 331/2 від 03 березня 2016 року ВЛК терапевтичного профілю ВМКЦ Західного регіону, які пов`язані із захистом Батьківщини.

Вказує, що його звернення обумовлено тим, що він має намір на меті визначити свій статус як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2018 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено частково.

Встановлено юридичний факт захворювання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги стабільна І (перший) ФК, атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклеротична недостатність мітрального клапану І ступеню, персистуюча форма миготливої аритмії, надшлуночкова екстрасистолія. СН І. Атеросклероз аорти. Гіпертонічна хвороба другої стадії, ступінь 3, гіпертензивне серце, ризик високий. Хронічний панкреатит, полісимптомна форма, фаза нестійкої ремісії, без порушення функції підшлункової залози. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість при сприйнятті шепітної мови 4 м на обидва вуха , які пов`язані із захистом Батьківщини при виконанні обов`язку військової служби в період з 16 липня 2015 року по 07 жовтня 2015 року під час проведення антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, постановляючи рішення про наявність захворювань внаслідок виконання обов`язку військової служби визначив, що такі захворювання пов`язані із проведенням антитерористичної операції, однак такі вимоги ним не заявлялись. Зазначає, що він просив встановити юридичний факт його захворювання при виконанні обов`язку військової служби у 2015-2016 роках у Донецькій області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, а тому вирішені судом вимоги не могли бути предметом розгляду у вказаній справі, що свідчить про порушення ч. 1 ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В силу вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Проте суд частково задовольняючи заяву, вийшов за межі поданих вимог та встановив факт захворювання ОСОБА_1 , які пов`язані із захистом Батьківщини при виконанні обов`язку військової служби в період з 16 липня 2015 року по 07 жовтня 2015 року під час проведення антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції.

Судом першої інстанції встановлено і це не заперечується учасниками справи, що з 21 травня 2014 року по 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 проходив службу в органи внутрішніх справ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

На виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 року «Про часткову мобілізацію» 29 січня 2015 року капітан запасу ОСОБА_1 призваний на військову службу до Збройних Сил України по частковій мобілізації у військову частину НОМЕР_2 та демобілізований з лав ЗСУ 26 квітня 2016 року.

Згідно довідки про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та цілісності України № 181 від 26 жовтня 2016 року виданої командиром військової частини польова пошта НОМЕР_2 вбачається, що капітан ОСОБА_1 в період з 16 липня 2015 року по 07 жовтня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції .

Рівненською обласною МСЕК №2 17 серпня 2016 року на підставі свідоцтва про хворобу №331/2 від 03 березня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 втратив 50% працездатності внаслідок захворювань пов`язаних з захистом Батьківщини, а тому з 17 серпня 2017 року йому надано ІІ групу інвалідності .

Зі змісту статті 315 ЦПК України та роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Обґрунтовуючи необхідність встановлення факту виникнення захворювань під час збройної агресії Російської Федерації проти України заявник посилався на те, що від встановлення цього факту залежить виникнення його права як фізичної особи - громадянина України, на визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто особи, яка перебувала під захистом конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, та виникнення в нього прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права та просив суд встановити факт його захворювання при виконанні обов`язку військової служби у 2015-2016 роках у Донецькій області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, оскільки встановлення такого факту можливе лише у судовому порядку.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8?рп/2002 вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Відтак, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч.1ст. 82 ЦПК України, не потребують доказуванню і суд не може відмовити у встановленні цього факту.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
За таких обставин, суд вважає встановленим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я заявника.
Факт отримання заявником захворювання під час виконання обов`язку військової служби у період з 16 липня по 07 жовтня 2015 року встановлений у визначеному законом порядку та підтверджений відповідними довідками та посвідченням, що наведені вище. Однак, виданими державними органами України документами не визначено чим був викликаний обов`язок заявника щодо захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
В судовому засіданні Апеляційного суду представник заявника наголосив, що встановлення факту заявнику необхідне для звернення за допомогою до міжнародних гуманітарних організацій та реалізації права, у тому числі до Міжнародної Федерації Червоного Хреста.
Разом з тим, будь-яких доказів про те, що отримані заявником захворювання, які зафіксовані в свідоцтві про хворобу № 331/2 від 03 березня 2016 року виникли під час перебування його на військовій службі у 2015-2016 роках у Донецькій області та пов`язані із захистом Батьківщини внаслідок агресії Російської Федерації проти України матеріали справи не містять.

Оскільки заявник довів, що від встановлення цього юридично значимого факту належить виникнення, зміна та припинення правовідносин тому його вимоги є підставними, оскільки законодавець не визначив іншого позасудового способу.

Враховуючи, що резолютивна частина судового рішення викладена з порушенням норм процесуального права воно підлягає зміні. Таке рішення суду буде відповідати процесуальним та матеріальним нормам права, нормам справедливості, а також вимогам ст. 3 Конституції України, згідно якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2018 року змінити та викласти резолютивну частину судового рішення в такій редакції :

«Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити частково.

Встановити факт захворювання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби з 16 липня 2015 року по 07 жовтня 2015 року у Донецькій області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В задоволенні решті заявлених вимог відмовити.»

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 липня 2018 року.

Головуючий :

Судді :