№ 336/7136/17
провадження № 2/336/674/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2018 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Петрова С.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи - ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах і інтересах малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_1»янівна, ОСОБА_8) про визначення часток співвласників у квартирі, встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В :

11.12.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що він та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.02.1975 р. по 05.11.2010 р.

За договором купівлі-продажу від 20.05.2005 р. він придбав чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі ст.ст.60, 61 СК України, зазначена квартира є їх з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, як подружжя. Частки в квартирі не визначені, а тому, в силу ст.71 СК України, належить визнати, що йому та ОСОБА_9 в зазначеній квартирі належить по ? частці кожному.

Визначення часток кожного із співвласників необхідне для встановлення порядку користування квартирою, для визначення розміру платежів кожного із співвласників, для можливого виділу частки чи поділу квартири.

Після розірвання шлюбу між ним та відповідачем виникли складні відносини, часто виникають сварки та непорозуміння.

Квартира складається з чотирьох жилих кімнат площею 11,7 кв.м., 12,4 кв.м., 7,4 кв.м., 17,3 кв.м., загальною житловою площею 48,8 кв.м., а також із службових та підсобних приміщень: кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, комори та лоджії. Підсобна площа квартири становить 25,06 кв.м., загальна площа 74,86 кв.м.

Нарахування платежів за квартиру та за комунальні послуги здійснюється разом для всіх співвласників квартири та разом для двох сімей. Зазначена обставина створює для мешканців квартири певні труднощі щодо визначення розміру платежів за квартиру, в отриманні житлово-комунальних субсидій, в застосуванні наявних у окремих осіб пільг по оплаті за квартиру та комунальні послуги.

Позивач бажає отримати в користування окрему житлову площу, котра відповідає його частці в квартирі, тобто встановити порядок користування квартирою, яку поділити в натурі на дві ізольовані квартири з самостійними виходами неможливо, оскільки вона знаходиться на четвертому поверсі дев»ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку.

Посилаючись на ст.ст.317, 319, 321, 358, 370, 372 ЦК України, ст.150 ЖК України, за позовом ОСОБА_1 просить визнати, що частки кожного із співвласників в квартирі АДРЕСА_2 є рівними та становлять по ? частці; встановити порядок користування вказаною квартирою, в якій кожному із співвласників належить по ? частці, наступним чином: виділити в користування ОСОБА_1 житлові кімнати № 2 площею 11,7 кв.м. та № 3 площею 12,4 кв.м., загальною житловою площею 24,1 кв.м.; виділити в користування ОСОБА_2 житлові кімнати № 6 площею 7,4 кв.м. та № 7 площею 17,3 кв.м., загальною житловою площею 24,7 кв.м.; залишити у спільному користуванні співвласників службові та підсобні приміщення кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, комору, а також стягнути на його користь судові витрати.

Ухвалою судді від 21.12.2017 р. було відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання на 15.01.2018 р., яке було відкладено на 20.02.2018 р. на підставі п.2 ч.2 ст.198 ЦПК України.

20.02.2018 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 21.03.2018 р.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, подали письмову відповідь на відзив проти позову (а.с.55-57).

Відповідач та її представник, яка також представляла інтереси третьої особи ОСОБА_5, просили відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов (а.с.22-23) та письмових поясненнях ОСОБА_5 (а.с.69-70).

Треті особи в судовому засіданні підтримали позицію відповідача. Пояснили, що визначення порядку користування буде порушувати їх право на проживання та користування спірною квартирою. Надали пояснення, що сім»я - ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 користувалися в квартирі окремими кімнатами, позивач та відповідач також займали по одній кімнаті. Сім»я ОСОБА_6 в жовтні 2017 р. була вимушена змінити місце проживання через сварки, які виникали між мешканцями квартири та позивачем.

21.03.2018 р. були допитані свідки, досліджені письмові документи, закінчено з»ясування обставин та перевірку їх доказами, за клопотанням представника відповідача оголошено перерву до 26.03.2018 р. перед судовими дебатами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 26.02.1975 р. по 05.11.2010 р. (а.с.6).

На підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2005 р. (а.с.8), посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за № 577, за відповідчем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 74,86 кв.м., в тому числі житловою площею 48,8 кв.м. (а.с.10).

Після розлучення між сторонами існує спір щодо порядку користування квартирою, який добровільно сторони вирішити не можуть.

Ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності.

За змістом ст.70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За положеннями частин 1 та 2 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Аналізуючи наведені вище норми діючого законодавства, суд погоджується з позицією позивача стосовно того, що сторони набули на рівних умовах у власність спірну квартиру на підставі ст.ст.60, 70 СК України, разом з тим, частки співвласників у правовстановлюючому документі не визначені, тому частки співвласників у праві спільної сумісної власності слід визнати рівними по 1/2 частині кожному із співвласників.

Визначення часток співвласників на засадах рівності не порушує та не звужує прав сторін.

При вирішенні позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, суд виходив з наступного.

Згідно технічного паспорту, складеного ЗМБТІ (а.с.12-13), квартира АДРЕСА_4 є чотирикімнатною (кімната № 2 11,7 кв.м., кімната № 3 12,4 кв.м., кімната № 7 17,3 кв.м., кімната № 6 7,4 кв.м.), загальною площею 74,86 кв.м., житловою площею 48,8 кв.м. В квартирі є підсобні приміщення кухня, ванна кімната, коридор, кладовка, туалет та лоджія.

В квартирі, окрім позивача та відповідача, зареєстровані треті особи по справі, що не заперечувалось сторонами та підтверджено дослідженими письмовими документами (а.с.31-37).

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою.

Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов»язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками.

Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного ОСОБА_11 України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15).

Як роз»яснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_11 України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

А відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_11 України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, між співвласниками квартири виник спір щодо користування цією квартирою, а отже, співвласники не можуть дійти згоди щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном.

Позивач просить суд встановити відповідний порядок користування житловими приміщеннями квартири, виділивши йому в корстування кімнати № № 2 площею 11,7 кв.м. та № 3 площею 12,4 кв.м., загальною житловою площею 24,1 кв.м., а в користування ОСОБА_2 виділити житлові кімнати № 6 площею 7,4 кв.м. та № 7 площею 17,3 кв.м., загальною житловою площею 24,7 кв.м., підсобні приміщення квартири залишити у спільному користуванні сторін.

При запропонованому позивачем варіанті встановлення порядку користування приміщеннями квартири, частка запропонована відповідачу є більшою на 0,6 кв.м. та в незначних обсягах відходить від відповідності реальних часток ідеальним.

Враховуючи позицію позивача, який не заперечує проти зменшення його частки, у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, суд вважає можливим визначити порядок користування квартирою за запропонованим позивачем варіантом, оскільки таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Доводи відповідача в обгрунтування заперечень проти позову є неприйнятними з підстав зазначених в мотивувальній частині даного рішення, оскільки фактично зводяться до тлумачення стороною норм Сімейного, Цивільного та Цивільно-процесуального кодексів України.

Не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог посилання третіх осіб на те, що визначення порядку користування квартирою по запропонованому позивачем варіанту, створить для них перешкоди у користуванні житлом, а тому житлове приміщення повинно бути поділено з врахуванням вже визначеного порядку користування квартирою між сторонами та ними, як членами сім»ї власників.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

В даному випадку члени сім'ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 треті особи по справі, не є співвласниками спірної квартири, а тому порядок користування в даному випадку має визначається лише між співвласниками.

Пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_11 та ОСОБА_5 про те, що між сторонами та третіми особами вже склався відповідний порядок користування квартирою, також не спростовують висновків суду про задоволення позову з наведених вище підстав.

Виходячи з того, що відповідач по справі не оспорювала частку позивача у праві власності, а необхідність встановлення таких часток було підставою звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами про визначення порядку користування квартирою, і саме це право позивач фактично просив захистити, на підставі ч.1 ст.141, п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи - ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах і інтересах малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_1»янівна, ОСОБА_8) про визначення часток співвласників у квартирі, встановлення порядку користування квартирою задовольнити.

Визначити, що частка кожного із співвласників, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в квартирі АДРЕСА_2 є рівними та становлять по ? частці.

Встановити порядок користування квартирою № 71 в будинку № 3 по вул..Червоній в м.Запоріжжя, в якій кожному із співвласників належить по ? частці, наступним чином:

виділити в користування ОСОБА_1 житлові кімнати № 2 площею 11,7 кв.м. та № 3 площею 12,4 кв.м., загальною житловою площею 24,1 кв.м.;

виділити в користування ОСОБА_2 житлові кімнати № 6 площею 7,4 кв.м. та № 7 площею 17,3 кв.м., загальною житловою площею 24,7 кв.м.;

залишити у спільному користуванні співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 службові та підсобні приміщення кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, комору.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір в сумі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Дмитрюк