22-ц/775/450/2018(м)
Головуючий у 1 інстанції Кулик С.В.
Номер провадження 22ц/775/450/2018(м)
Категорія 48 Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Лопатіної М.Ю.,

Мироненко І.П.,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2018 року ухвалене в м. Маріуполі, повний текст складено 23 квітня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини та кордон без згоди та супроводу батька, з участю третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Орган опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2008 року по 2016 рік. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син ОСОБА_4, який проживає разом з позивачем. Протягом кількох років позивач намагалась вивезти сина за кордон з метою відпочинку та оздоровлення на нетривалий період часу, однак відповідач необґрунтовано відмовляв в оформленні документів. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини. У позивача є друзі у ФРН, які запрошують її разом із сином відвідати м. Франкфурт-на-Майні. Така поїздка була б дуже корисною для дитини з точку зору фізичного, духовного та морального розвитку. Для здійснення поїздки позивач планує використати час відпустки протягом не більше 1 місяця. Для отримання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон неодноразово зверталась до відповідача, але він завжди відмовляв. У зв'язку з цим позивач просила суд надати дозвіл на виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_2 у період з 28 грудня 2017 року до 28 січня 2018 року.

Під час розгляду цивільної справи в суді першої інстанції позивач уточнила позовні вимоги та просила надати дозвіл на виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_2 у період з моменту набрання судовим рішенням законної сили та до 31 серпня 2018 року в зв'язку з тривалим розглядом справи судом.

Рішенням Жовтневого районного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Надано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України до Федеративної Республіки Німеччина без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, в супроводі матері ОСОБА_3 з дати набрання рішенням законної сили по 31.08.2018 року, з терміном перебування дитини на території ФРН один календарний місяць за одну поїздку.

21 травня 2018 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції має бути скасоване у зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Посилався на усне уточнення позовних вимог в судовому засіданні 15 березня 2018 року, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 49 та ст. 43 ЦПК України, оскільки суд приступив до розгляду справи по суті.

Також зазначив, що судом першої інстанції порушено вимоги ч. 3 ст. 51 Конституції України, ч. 7 ст. 7, ст. 141, ст. 157 СК України, п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ч. 3 ст. 313 ЦК України та ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» в зв'язку з тим, що судом надано дозвіл не на одноразовий тимчасовий виїзд дитини без згоди батька, а дозволено позивачу неодноразово вивозити дитину до ФРН з дати набрання рішення законної сили по 31 серпня 2018 року, та лише обмежено тим, що поїздка не може перевищувати одного календарного місяця.

Крім того, судом не взято до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року та не встановлено, чи узгоджується рішення з інтересами дитини та з рівністю прав батьків.

Суд першої інстанції не врахував той факт, що позивач просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд сина, а в подальшому і дозвіл на виїзд дитини на постійне місце проживання у ФРН, оскільки збирається заміж за громадянина Німеччини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_6, які просили скаргу задовольнити, пояснення позивача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_7, які просили залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що бажання позивачки отримати дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї СК України. Жодних обставин, що обмежують згідно з законодавством право виїзду дитини за кордон не вбачається, та надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Будь-яких обмежень для реалізації права на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадяни України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підп. 1 п. 4 правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

З тексту оскаржуваного рішення суду вбачається, що позивачці надано дозвіл саме на тимчасовий виїзд сина за кордон, визначено конкретну країну та вказаний період в термін одноразового виїзду, а відтак рішення суду відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

01 липня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного відповідно до порядку, передбаченого пунктом 2 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У цьому рішенні ЄСПЛ констатував порушення Україною права заявника, гарантованого статтею 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції, у зв'язку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника.

Оскільки спір між сторонами в цій справі виник не з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначена практика Європейського суду з прав людини не могла бути врахована судом першої інстанції.

Не можна також погодитися і з доводами скарги в частині порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач може збільшити або зменшити розмір позовних вимог чи змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви лише до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

01 лютого 2018 року під час підготовчого провадження позивачка в зв'язку з тривалим розглядом справи и отриманням запрошення (а.с. 47) подала заяву про уточнення позовних вимог в якій просила надати дозвіл у термін, який відповідав отриманому запрошенню, тобто з 12 лютого по 31 серпня 2018 року (а.с 46).

Крім того, зазначені в апеляційній скарзі обставини в цій частині не належать до обов'язкових підстав для скасування судового рішення (ч. 2, 3 ст. 376 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, оскаржуване судове рішення відповідає вимогам процесуального і матеріального закону, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 червня 2018 року.

Судді В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна

І.П. Міроненко