Провадження № 22-ц/773/576/18 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свій позов мотивує тим, що ОСОБА_2 позичив у нього 62 000 доларів США, які зобов'язався повернути в червні 2017 року. Про вказане зобов'язання відповідач власноручно 22.04.2017 року написав розписку. У вказані терміни відповідач свої зобов'язання не виконав, позичені кошти не повернув, на неодноразові переговори щодо повернення боргу повідомив про відсутність у нього коштів.

У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, просить стягнути з нього в свою користь суму боргу за договором позики, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 12.10.2017 року становить 1 648 338, 2 грн. та 14 010, 87 грн. - 3% річних на підставі ст.625 ЦК України.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року позов в даній справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) в користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) 1 662 349, 07 гривень боргу.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

В письмову відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції вважав доведеним факт надання позивачем ОСОБА_4 у позику грошових коштів ОСОБА_2 та неповернення відповідачем отриманої суми позики.

Такі висновки суду є правильними та ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Правовідносини між фізичними особами щодо договорів позики регулюються нормами ст.ст.1046-1053 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 22 квітня 2017 року відповідно до розписки ОСОБА_2 взяв кошти у ОСОБА_4 в сумі 62000 доларів США, які зобов'язувався повернути в червні 2017 року ( а.с. 4). Дана розписка написана та підписана відповідачем, про що не заперечувалось ним в судовому засіданні.

Текст боргової розписки містить безумовне та однозначне зобов'язання стосовно певної грошової суми на користь позивача від імені відповідача. Аналіз змісту розписки дає підстави стверджувати, що сторона відповідача визнала наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Оригінал боргової розписки, приєднаний саме позивачем до матеріалів справи. Текст оригіналу розписки не містить надпису позивача щодо повернення суми боргу, а так само у суду першої інстанції не було підстав для висновку про новацію, припинення зобов'язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами.

Не заслуговують на увагу покликання відповідача та його представника на відсутність в даній справі доказів, які б свідчили про факт передачі та отримання коштів вказаних у договорі позики, що на їх думку розумінні ст. 1046 ЦК свідчить про безгрошовість договору, а відтак про неукладеність такого договору.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Відповідач не заперечуючи факту підписання ним договору позики покликалась на безгрошовість такого договору.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України, чого відповідачем не було зроблено.

Беручи до уваги проголошену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, ОСОБА_2 вважаючи, що кошти за договором йому не передавались не позбавлений був можливості ставити питання про оспорення даного договору позики, шляхом подання відповідного позову до суду.

Виходячи з наведеного, правочин, укладений 22 квітня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є оспорюваним, і про його недійсність можна вказувати лише у разі постановлення судом рішення про визнання правочину недійсним.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що кошти ним не отримувались, а розписка була написана на отримання коштів в майбутньому є бездоказовими та спростовуються текстом розписка, про написання та підписання якої не заперечував сам відповідач.

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_2 писав дану розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач звертався з відповідним клопотанням до позивача про повернення йому боргової розписки, з підстав не отримання вказаних у договорі коштів, а також ОСОБА_2 не звертався в правоохоронні органи з приводу шахрайських дій позивача ОСОБА_4, щодо примушування написання його даної боргової розписки.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів ( ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що за борговою розпискою відповідач ОСОБА_2 підтвердив отримання 62000 тисяч доларів та обов'язок по їх поверненню в червні 2017 року. Даний договір позики у формі розписки є чинним та у передбачений законом порядок недійсним не визнавався.

ОСОБА_2 достовірно знаючи про наявність такого документу, як боргової розписки, не скористався своїм правом на її оспорення та доведення безгрошовості даного договору.

Зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.ст.525, 526 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на час розгляду даної справи відповідачем не виконано умови договору позики та сума позики ОСОБА_4 не повернута та стягнув з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1662349,07 гривень відповідно до представленого суду розрахунку суми заборгованості, відповідно до якого загальний розмір заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором позики від 22.04.2017 року станом на 12.10.2017 року становить 1662349,07 гривень, яка складається з суми позики станом на 12 жовтня 2017 року в розмірі 1648338,20 гривень = (62000 доларів США * 26,5861 грн.) , 3% річних за період з 01.07.2017 року по 12.10.2017 року в розмірі 14010,87 гривень = ( 1648338,20 грн.*0,85%).

Правильність нарахованих сум судом перевірена та відповідачем не спростовувалась.

Стягуючи еквівалент боргу в національній валюті - гривні суд також керувався принципом диспозитивності цивільного процесу, оскільки саме позивач заявив вимогу про стягнення боргу у валюті відмінній від валюти зобов'язання.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права .

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: