Провадження № 22-ц/824/4402/2018 Доповідач апеляційна інстанції - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ПАТ «Акцент-Банк», звернувся до суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 12 серпня 2011 року між банком і відповідачкою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № А3К2СС9G6F0136,який включає заяву позичальника, «Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» та «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачці кредит на споживчі потреби у розмірі 5000 грн. із сплатою 0,12 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2013 року, а відповідачка зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. За умовами кредитного договору позичальниця мала своєчасно повертати кредит та проценти щомісячними платежами, однак не виконувала цих обов'язків в повному обсязі, внаслідок чого після закінчення строку надання кредиту має заборгованість, якастаном на 30 вересня 2015 року становить 72340,37 грн. і включає тіло кредиту - 3343,91 грн., проценти - 4,10 грн., комісію - 1800 грн., пеню - 67192,36 грн.

Вказував, що від загального боргу слід відняти борг у розмірі 10134,68 грн., який включає тіло кредиту - 3343,91 грн., проценти - 4,10 грн., комісію - 1800 грн., пеню - 3343,91 грн., і який вже стягнутий із відповідачки за рішенням Києво-Святошиньского районного суду від 21 лютого 2014 року. Отже стягненню підлягає сума у розмірі 62205,69 грн., а також штрафи: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 3110,28 грн. Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 65815,97 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент-Банк» штрафи: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 3110,28 грн. та судовий збір у розмірі 1218 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ПАТ «Акцент-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні

- 2 -

заборгованості по пені, посилаючисьна невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд безпідставно застосував річний строк позовної давності щодо пені, оскільки ОСОБА_3 участі у розгляді справи не приймала і заяви про застосування позовної давності до суду не подавала. Окрім того, суд не викликав представника банку для дачі особистих пояснень та не висував банку свої вимоги про надання розрахунку пені за один рік.

В іншій частині судове рішення банком не оскаржується.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року апеляційна скарга ПАТ «Акцент-Банк» відхилена, рішення суду залишене без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року касаційна скарга ПАТ «Акцент-Банк» задоволена частково, ухвала Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року в частині вирішення вимог банку про стягнення пені скасована, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, предметом перегляду в суді апеляційної інстанції є рішення суду першої інстанції в частині відмови банку у задоволенні вимог про стягнення пені.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 65815,97 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 серпня 2011 року між банком і відповідачкою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № А3К2СС9G6F0136,який включає заяву позичальника, «Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» та «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачці кредит на споживчі потреби у розмірі 5000 грн. із сплатою 0,12 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2013 року, а відповідачка зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

- 3 -

Також, судом встановлено, що після закінчення строку надання кредиту відповідачка мала заборгованість по поверненню кредитних коштів. У зв'язку з чим ПАТ «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу станом на 22 серпня 2013 року у розмірі 24497,88 грн., з яких тіло кредиту - 3343,91 грн., проценти - 4,10 грн., комісія - 1800 грн., пеня - 17707,11 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2014 року позов задоволено частково, стягнуто на користь банку борг, який включає тіло кредиту - 3343,91 грн., проценти - 4,10 грн., комісія - 1800 грн., пеня - 3343,91 грн. та штрафи: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 1142,76 грн. В решті позову відмовлено.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що пеня підлягає стягненню із відповідачки в межах річного строку позовної давності. При цьому суд виходив із неможливості встановити розмір пені за останній рік з огляду на ненадання банком детального розрахунку пені в межах року.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір суд допустив порушення норм матеріального права, які регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Встановлено, що відповідачка заяви про застосування позовної давності до суду не подавала, а відтакзастосування судом строку позовної давності до вимог банку про стягнення пені без заяви відповідачки суперечить наведеним положенням закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо стягнення пені ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Вирішуючи спір в частині стягнення пені, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами, закінчився 10 серпня 2013 року.

Після закінчення строку дії договору у зв'язку із неповерненням ОСОБА_3

- 4 -

кредитних коштів, банк звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідачки боргу, який станом на 22 серпня 2013 року визначений у розмірі 24497,88 грн. і в тому числі включав пеню - 17707,11 грн. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2014 року вимоги щодо пені задоволено частково на суму 3343,91 грн., яка визначена судом відповідно до суми боргу за тілом кредиту, в решті вимог про стягнення пені відмовлено (а.с.4-5).

Отже, вимоги банку щодо стягнення пені станом на 22 серпня 2013 року вирішені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

В даній справі позивач просить стягнути пеню, яка згідно позовних вимог та наданого банком розрахунку обрахована після закінчення дії кредитного договору, тобто після 10 серпня 2013 року, станом на 30 вересня 2015 року у розмірі 62205,69 грн.

Згідно ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов'язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Наведені висновки кореспондуються із положеннями ч.1 ст.1050 ЦК України, згідно якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Такий же правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Колегія суддів не приймає до уваги викладені у позовній заяві доводи ПАТ «Акцент-Банк» про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору щодо сплати пені, як такі, що суперечать закону і наведеним вище правовим висновкам Великої Палати.

З огляду на те, що право банку нараховувати пеню за кредитом припинилося зі спливом 10 серпня 2013 року строку кредитування, а нарахування пені поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.ст.546,549, ч.1 ст.1050 ЦК України, колегія суддів відмовляє у задоволенні вимог про стягнення пені.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задоволити частково.

- 5 -

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2016року в частині відмови у стягненні пені скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у вигляді пені.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: