Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 466/4733/16-ц

провадження № 61-7015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - відділ опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Невойт П. С. від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області в складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляк Р. В. від 10 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив збільшити кількість днів та годин зустрічей його з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2012 року, яке було частково змінено рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2012 року, було визначено порядок та спосіб його участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. З часу прийняття рішення апеляційним судом минуло понад три роки, сину вже виповнилося 6 років і 2 місяці. Дитина хоче проводити з ним більше часу, що підтверджується висновком дитячого психолога. Він також прагне більше часу приділяти сину. Це його бажання ґрунтується не лише на почутті любові до дитини та батьківської відповідальності, але й гострою необхідністю забезпечення дитині належного догляду шляхом збільшення днів та годин зустрічей його з сином. Крім того, відповідач, не дивлячись на встановлений судом порядок участі у вихованні дитини, чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із відсутності підстав для збільшення днів та годин зустрічей батька з сином, зважаючи на малолітній вік дитини.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в позові про збільшення днів та годин участі батька у вихованні дитини, зазначив про те, що графік побачень, який встановлений судовими рішеннями, відповідає інтересам дитини зважаючи на малолітній вік останнього.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати зазначені судові рішення, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо збільшення годин та його зустрічей з дитиною. Він працює доцентом кафедри теоретичної та практичної економіки Національного університету «Львівська політехніка», та має можливість регулювати робочі навчальні години, відтак більше часу приділяти сину. Крім того дитина виявляє бажання більше часу проводити з ним, на що судами також не звернуто уваги.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний час батьки дитини у шлюбі не перебувають

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року визначено місце проживання дитини з матір'ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2012 року позивачу визначено дні та години для зустрічей з дитиною, а саме: щопонеділка та щочетверга з 17 до 20 години, у першу та третю суботи кожного місяця та другу та четверту неділю кожного місяця з 10 до 17 години без присутності матері дитини. Під час щорічної відпустки матері дитини зустрічі з дитиною проводити за опереднім погодженням з нею. Після досягнення дитиною пятирічного віку замість зустрічей з дитиною у першу і третю суботу місяця та другу і четверту неділі місяця встановлено позивачу зустрічі з дитиною у кожен перший та третій тиждень місяця години пятниці до 17 години неділі. У період літньої відпустки позивача для оздоровлення та відпочинку дитини встановлено дні зустрічей з дитиною з 10 липня по 24 липня та з 01 серпня по 15 серпня за попереднім погодженням з матір'ю дитини.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2012 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2012 року змінено, виключено з резолютивної частини рішення суду висновки суду про те, що після досягнення дитиною ОСОБА_6 пятирічного віку замість зустрічей з дитиною в першу і третю суботу місяця та другу і четверту неділі місяця встановити ОСОБА_4 зустрічі у кожен перший та третій тиждень місяця з 17.00 годин пятниці до 17.00 години неділі. У період літньої відпустки ОСОБА_4 для оздоровлення та відпочинку дитини встановити дні зустрічей з дитиною ОСОБА_6, з 10 липня по 24 липня та з 1 серпня по 15 серпня за попереднім погодженням з матірю дитини. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Суди з урахуванням вищенаведених норм матеріального права, та враховуючи малолітнй вік дитини, особисті відносини дитини з обома батьками, вірно визначився із тим, що підстав для зміни порядку участі батька у вихованні дитини, встановленого судовими рішеннями, не має. Визначений судовими рішеннями порядок участі батька у спілкуванні з сином в повній мірі відповідає інтересам дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій безпідставно не враховано висновок органу опіки і піклування про доцільність збільшення батьку годин та днів спілкування з дитиною не зхаслуговують на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини пята та шоста статті 19 СК України).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду львівської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило