Справа №484/2293/17 06.07.2018
Справа № 484/2293/17
Провадження №22-ц/784/978/18
Категорія 46 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді - Закревського В.І. о 12 год. 04 хв. в приміщенні того ж суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в реалізації права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування будинком,

в с т а н о в и л а:

В липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в реалізації права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування будинком.

Позивачка зазначала, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

6 грудня 2008 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_3, який як її чоловік поселився у вказаному будинку, а згодом зареєстрував у ньому своє місце проживання.

11 червня 2013 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу у зв'язку з неможливістю спільного проживання в будинку та відсутності доступу до нього, ОСОБА_2 змушена проживати в іншому місці, а спірним будинком користується відповідач, який змінив замок на вхідних дверях та не допускає до будинку тим самим чинить перешкоди у користуванні власністю.

Посилаючись на викладене та на те, що ОСОБА_3 поселився в будинку, як її чоловік та з припиненням сімейних відносин не проживає в ньому з 2013 року, а тому втратив право користування належним їй будинком, позивачка просила суд усунути перешкоди в реалізації права власності на вказаний житловий будинок шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним будинком з моменту розірвання шлюбу.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року, яким ухвалою від 25 квітня 2018 року виправлена описка, у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Ткаченко Н.В. 22 травня 2008 року за р№ 1581, ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.110-111, 113).

Право власності на вказаний будинок в КП Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації зареєстроване 19 червня 2008 року (а.с.5).

6 грудня 2008 року позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_3, актовий запис №490 (а.с.6).

З 20 березня 2013 року відповідач зареєстрований в належному на праві власності позивачці житловому будинку (а.с.11).

11 червня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.31-33).

За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст. 1,3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства закріплений в ст. 13 ЦПК України, згідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач проживає у спірному будинку, а розірвання шлюбу не позбавляє його права користування будинком, крім того, позивачкою не доведено факт перешкоджання з боку ОСОБА_3 в користуванні спірним будинком.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Власник володіє, кори

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, що встановлено ст. 379 ЦК України.

Згідно частини першої статті 156 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України).

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилалася на те, що з 2013 року після розірвання шлюбу, відповідач у спірному будинку не проживає, а лише користується присадибною земельною ділянкою, змінив замок на вхідних дверях у зв'язку з чим чинить їй перешкоди у користуванні її власністю.

Саме такі пояснення під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції надавала позивачка та які знайшли своє підтвердження.

Так, рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 2 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла, яким відмовлено у задоволенні позову, встановлено, що відповідач - ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_1 з листопада 2013 року не проживає (а.с.38-39).

Про те, що відповідач не проживає у спірному будинку, ОСОБА_3 особисто зазначав під час розгляду кримінальної справи у 2015 році за обвинуваченням ОСОБА_5 у заподіяні йому умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке є небезпечним в момент заподіяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України (а.с.127-136).

На теперішній час ОСОБА_3 не проживає у належному позивачці будинку, про що свідчить Акт обстеження матеріально-побутових та технічних умов житлового будинку, проведеного в присутності сторін та сільського голови, з якого вбачається, що на час обстеження не виявлено ознак проживання відповідача. В будинку наявні сліди пожежі, відсутні будь-які побутові прилади, одяг та продукти харчування (а.с.125).

Довідкою Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 17 березня 2017 року підтверджується факт звернення позивачки до сільської ради із заявами на відповідача щодо вчинення останнім неправомірних дій - вирубування дерев на присадибній ділянці, самовільного оброблення земельної ділянки та самовільного зачинення будинку (а.с.8).

Разом з тим, ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.5).

Допитана в суді апеляційної інстанції в якості свідка - ОСОБА_6, підтвердила факт проживання ОСОБА_3 саме в належному йому на праві власності будинку АДРЕСА_1. Також підтвердила відсутність перешкод з боку позивачки у проживанні відповідача у спірному житлового будинку та зазначила про відсутність ключів від замку у позивачки.

Отже, встановлене свідчить про те, що відповідач не проживає у належному позивачці житловому будинку з 2013 року, а користування лише присадибної земельної ділянкою не може розцінюватися як постійне проживання у спірному будинку.

За таких обставин, висновок суду щодо постійного проживання відповідача у спірному будинку та відсутності перешкод з боку останнього у користуванні власністю позивачки є помилковим.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, позов ОСОБА_2 є обґрунтованим та такими, що підлягає задоволенню.

У зв'язку з чим рішення суду на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову, яким усунути перешкоди ОСОБА_2 в реалізації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеним будинком.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачка підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600 грн. (640 грн. - за подання позову + 960 грн. - за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Первомайськогоміськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в реалізації права власності шляхом визнання особи, що втратила право користування будинком задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 в реалізації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеним будинком.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1600 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 11 липня 2018 року.