КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1033/2018 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів Ігнатченко Н.В., Олійника В.І.

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ( ОСОБА_3) на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року відкрито провадження по справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та просив ухвалу скасувати. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції відкрив провадження з порушенням правил підсудності. Позивач не мала права звертатись до Святошинського районного суду м. Києва. Сторони по справі проживають в іншій країні - Королівстві Швеція. Відповідач у справі не має ні постійного, ні тимчасового проживання в Україні.

Позивач ОСОБА_4 подала до суду відзив на апеляційну скаргу та просила апеляційну скаргу відхилити, ухвалу від 10 листопада 2017 року залишити без змін

В обґрунтування зазначала, що при постановлені ухвали суд керувався ст. 122 ЦПК України, повністю виконав її вимоги та відкрив провадження по справі. Справа підсудна Святошинському районному суду м. Києва на підставі ст.. 114 ЦПК України , згідно якої позови, що виникають з приводу нерухомого майна, подаються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Позивачем оспорюється п . 4.2, 4.3,4.5 договору кредиту , які фактично є договором іпотеки. Вважає, що між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відкриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, суд першої інстанції виходив з того, що дана цивільна справа є підсудна Святошинському районному суду м. Києва.

Такий висновок суду не є правильним.

Поняття підсудності у цивільному судочинстві це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

ЦПК виділяє декілька видів територіальної підсудності: загальна (залежно від місця проживання фізичної чи місцезнаходження юридичної особи), альтернативна (за вибором позивача), договірна (за угодою між сторонами), виключна (залежно від характеру спірного правовідношення), за зв'язком справ.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є визнання договору позики недійсним.

На дані правовідносини поширюється загальна підсудність.

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали), у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

З позовної заяви вбачається, що відповідач має постійне місце проживання та реєстрації Королівство Швеція, м. Брумма, вул. Емільс гата,9.

Відповідно до вимог ст.414 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Так, у міжнародному цивільному процесі під підсудністю цивільних справ за участю іноземних осіб (міжнародною підсудністю) розуміють компетенцію судів певної держави щодо розгляду і вирішення цивільних справ та здійснення окремих процесуальних дій щодо іноземного елемента. Тому, спочатку необхідно вирішити питання про те, чи підлягає розгляду конкретна справа на території держави, до суду якої звернувся заявник, а вже потім має бути визначений конкретний суд, наділений повноваженнями вирішувати подібні цивільні справи.

Статтею 2 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Підстави визначення підсудності справ судам України викладено у ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення

батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних

інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (частина перша статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»). При цьому суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що передбачено пунктом 3 частини другої статті 122 ЦПК (у редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали).

Суд першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст.. 122 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) не перевірив місце проживання (реєстрації) відповідача, а відтак передчасно відкрив провадження у справі.

Посилання позивача на те, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна необґрунтовані та спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору між сторонами є визнання недійсним пунктів 4.2,4.3,4.5 договору позики.

П. 4.2 договору визначено, що якщо позичальник не погасить позику до терміну вказаного у п. 3.2 договору позичальник зобов'язується продати належну йому на праві власності квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 і негайно погасити позику.

П. 4.3. договору у випадку якщо щомісячні платежі в середньому є нижчими за 1500 доларів, позикодавець має право вимагати від позичальника продати належну йому квартиру і негайно погасити борг.

П. 4.5 позичальник зобов'язується не укладати з третіми особами договорів, що прямо чи опосередковано стосуються предмету договору та накладають будь - які обтяження на квартиру або можливість погашення позики позичальником.

Згідно п. 42 постанови № 3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна(частина першастатті 114 ЦПК). За положеннямистатті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. До виключної підсудності належать позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті364,367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті370,372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Визнання недійсним пунктів 4.2,4.3,4.5 договору позики не є матеріально - правовою вимогою стосовно нерухомого майна, в даному випадку не стоїть питання про не визнання недійсними правочинів з нерухомістю.

Зазначені пункти договору стосуються прав та обов'язків сторін та визначають спосіб погашення боргу позичальником та не містять ознак іпотеки.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст. 122 ЦПК України ( у редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) не перевірив місце проживання відповідача, дійшов до помилкового висновку, що справа підсудна Святошинському районному суду м. Києва.

Відповідно до ст. 374, ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 ( ОСОБА_3) задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 рокускасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: