Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/32393/14-ц

провадження № 61-1517св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», яка підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Стрюковою ІриноюОлександрівною, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року у складі суддів: Левенця Б. Б., Лапчевської О.Ф., Махлай П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2009 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 жовтня 2007 року ВАТ КБ «Надра», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «Надра», уклало з ОСОБА_2 договір «Автопакет» № 432/П/27/2007-840, згідно якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 31 941,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 12,90% річних, строком не пізніше 11 жовтня 2012 року. У якості забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань, ОСОБА_3 поручилася солідарно та в повному обсязі відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань.

Позивач зазначив, що відповідачі належним чином не виконали зобов'язань за договором, в зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 51 626,96 доларів США, що складається з заборгованості по кредиту - 28 400,82 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків - 23 226,14 доларів США, яку разом з пенею за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 162 172,03 грн, штрафом за порушення умов угоди у розмірі 50 366,34 грн, а також судовими витратами, позивач просив солідарно стягнути на свою користь із відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» суму боргу за договором про надання кредиту «Автопакет» №432/П/27/2007-840 від 12 жовтня 2007 року у розмірі простроченої заборгованості по кредиту - 28 400,82 доларів США, у розмірі заборгованості по сплаті відсотків - 23 226,14 доларів США, а всього в сумі - 51 626,96 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 31 грудня 2014 року становить - 844 082,61 грн та суму пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі - 162 172,03 грн і штраф за порушення умов угоди - 50 366,34 грн, а всього в розмірі - 1 026 620,98 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що боржник зобов'язання за кредитним договором не виконав, у результаті чого утворилась заборгованість, яка разом із пенею та штрафом, відповідно до статей 526, 543, 554, 625, 1054 ЦК України підлягає стягненню солідарно із відповідачів на користь позивача.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року скасовано у частині солідарного стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 50 366,34 грн штрафу за порушення умов кредитного договору і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року змінено у частині визначення загальної суми стягнення, зменшивши її розмір з 1 026 620,98 грн до 976 254, 64 грн. У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року залишено без змін.

При ухваленні апеляційним судом рішення про скасування рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення із відповідачів штрафу, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Суд апеляційної інстанції зазначив у рішенні, що застосування відповідальності у виді сплати 50 366,34 грн штрафу за порушення умов кредитного договору, що полягає у простроченні погашення заборгованості і несплату грошей на повернення кредиту не може бути визнано обґрунтованим, оскільки банком нараховані 162 172,03 грн пені за прострочення виконання зобов'язання. Інших підстав для нарахування штрафу кредитором не зазначено. У іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У липні 2016 року ПАТ КБ «Надра» звернулося із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні штрафу скасувати та залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. Згідно пункту 5.2 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів, як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - незабезпечення банку всіма необхідними документами для здійснення ним дій; інший - за неповідомлення про зміну своєї адреси. Тому, зазначення щодо покладення на відповідача подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання є необґрунтованими.

Аналіз касаційної скарги та оскарженого рішення свідчить, що рішення апеляційного суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення штрафу. У іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 12 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір «Автопакет» № 432/П/27/2007-840, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 31 941,00 доларів США з терміном погашення до 11 жовтня 2012 року зі сплатою процентів річних, а ОСОБА_3 зобов'язалась відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань, як солідарний боржник у тому ж об'ємі, що і ОСОБА_2

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

При скасуванні рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок проте, що вимоги про стягнення з відповідачів за одне й те саме порушення одночасно штрафу та пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю та порушує статтю 61 Конституції України.

Аргументи касаційної скарги про те, що умовами договору передбачено сплату штрафів, за інші правопорушення ніж порушення строків виконання грошових зобов'язань є необґрунтованими та спростовуються змістом позовної заяви, згідно якої позивач посилався на пункт 4.2.5 умов договору від 12 жовтня 2007 року, яким передбачено можливі штрафні санкції, якщо позичальник несвоєчасно чи не у повному обсязі сплатив черговий платіж.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду в оскарженій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскарженій частині без змін.

Оскільки рішення апеляційного суду в оскарженій частині залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», яка підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Стрюковою ІриноюОлександрівною, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило