Справа № 750/1455/18 Провадження № 22-ц/795/828/2018 Головуючий у I інстанції - Деркач О. Г. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Онищенко О.І.

із секретарем судового засідання - Позняк О.М.

Позивач - ОСОБА_2

Відповідач - ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 16 травня 2018 року

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом та, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 та зняти його з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 відповідач зареєстрований у цій квартирі, проте шлюб між ними розірваний і більше року він у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, особистих речей відповідача у квартирі нема.

Позивач стверджує, що перешкоди в користуванні жилим приміщенням ОСОБА_3 не чинились, він добровільно залишив належну їй квартири та мешкає за іншим місцем проживання.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив, що не проживає в спірній квартирі та не користується нею, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою, особисті речі в квартирі відсутні, оскільки він постійно проживає у власному будинку по АДРЕСА_4

Апелянт зазначає, що перешкоди в користуванні жилим приміщенням ОСОБА_3 не чинились, він добровільно визначив інше місце свого проживання.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач є співвласником спірного житла і відповідно до положень ст. 405 ЦК України не може бути позбавлений права користування цим житлом. Посилаючись на ст. 317, 391, 405 ЦК України, ст.. 9 ЖК України, ст. 47 Конституції України та п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вказує, що спірна квартира належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, а відповідач хоч і зареєстрований в спірній квартирі, проте не проживає значний час, що підтверджується актом обстеження від 10 травня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в силу положень ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України відповідач ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, а тому не може бути позбавлений права користування жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Проте, з висновком суду першої інстанції в частині викладених мотивів апеляційний суд погодитись не може, враховуючи таке.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

07 лютого 2013 року між ПАТ «Будівельна компанія «Домобудівник» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1. (а.с. 9-12).

Апеляційним судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2003 року по 08 квітня 2014 року, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Чернігові (а.с. 7, 51).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст.156 ч.1 ЖК).

Відповідно до вимог частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як убачається з матеріалів справи, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири від 27 лютого 2013 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Будівельна компанія «Домобудівник». В установленому законом порядку цей договір купівлі-продажу ніким не оспорювався і не спростований, а отже, виходячи з презумпції правомірності правочину згідно до ст. 204 ЦК України, є чинним. Відтак, натепер власником спірної квартири є саме ОСОБА_2 Зазначені ці обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою, ОСОБА_2 стверджувала, що спірна квартира є її особистою власністю.

В свою чергу, ОСОБА_3, заперечуючи проти позовних вимог, стверджує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя як така, що придбана у період перебування в зареєстрованому шлюбі.

Одночасно, ОСОБА_2 стверджувала в судовому засіданні, щ спірна квартира придбана за її власні кошти.

Проте, апеляційний суд враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Проте, такі вимоги перед судом першої інстанції не ставились і не були предметом судового розгляду, а відтак не можуть бути предметом розгляду у суді апеляційної інстанції.

Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено, що питання походження джерела набуття коштів на придбання спірної квартири у повній мірі перед судом не ставились і сторони після розірвання шлюбу не звертались до суду із вимогою про поділ спільного майна подружжя.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що між сторонами наявний спір про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а вимоги про поділ спільного майна подружжя предметом розгляду у суді першої інстанції не були. Зважаючи на обставини цієї конкретної справи, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції передчасно, без визначення правового статусу спірної квартири щодо належності чи неналежності до спільного сумісного майна подружжя, дійшов помилкового висновку про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, зважаючи тільки на сам факт придбання помешкання у період шлюбу без з'ясування джерела коштів, за які квартира придбана позивачем. Наявні у справі документи на придбання деяких будівельних матеріалів для ремонту квартири, як такі самі по собі не є достатніми доказами для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційним судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що сторони та їх неповнолітні діти на час розгляду справи у спірній квартирі зареєстровані, але не проживають у зв'язку з проведенням у квартирі ремонтних робіт.

Відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім"ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Як встановлено апеляційним судом, позивач ОСОБА_2 разом із дітьми проживає у квартирі своїх батьків АДРЕСА_2, а відповідач проживає у належному йому будинку по АДРЕСА_4

Як убачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи Новоселецький проти України, Кривіцька та Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Питання виселення або користування житловим приміщенням має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права. Апеляційний суд враховує, що поняття «житло» в сенсі статті 8 Конвенції охоплює також і місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року).

Перевіривши доводи ОСОБА_2, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить посилань на відповідні правові підстави, які б безспірно підтвердили обґрунтованість заявлених вимог.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з інших підстав.

Аналіз законодавства, що регулює виниклі правовідносини, з огляду на встановлені у справі обставини, дає змогу суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту, як визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не відповідає змісту порушеного права та є невірно обраним.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді: