Постанова

Іменем України

19 червня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/5108/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Соколова О.М.

від 05 квітня 2018 року

по справі № 757/72390/17-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна»,

третя особа - ОСОБА_2,

про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна» (далі - ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна») про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 04 липня 2017 року на прес-конференції Голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2, проведеній у прес-центрі ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна», було поширено інформацію про ОСОБА_1, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію.

Інформація була поширена як під час проведення самої прес-конференції серед журналістів, що були акредитовані для участі в прес-конференції, так і шляхом розміщення відеозапису прес-конференції на веб-сайті ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та через веб-сайт відеохостингу Youtube на веб-сторінці ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна».

Зазначив, що негативна та недостовірна інформація про нього, що порушує особисті та немайнові права, поширена ОСОБА_2 на прес-конференції 04.07.2017, починаючи з 13 год. 04 хв. по 13 год. 15 хв., а саме: «При видачі кредитів порушувалися як нормативні документи Національного банку України, так і внутрішні документи самого Банку. Всі 36 кредитів були видані, були підписані, перепрошую Головою Правління Банку з перевищенням повноважень, які надавалися йому відповідними документами Банку».

Інформація стосовно видачі ОСОБА_1 36 кредитів «з перевищенням повноважень, встановлених відповідними документами Банку» набула значного поширення та була розміщена на різних сайтах у мережі Інтернет.

За наведених обставин, позивач просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ПАТ КБ «Приватбанк» 04 липня 2017 року на прес-конференції Голови Правління ПАТ «КБ &quПА;Приватбанк»ОСОБА_2 та ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна»шляхом розміщення відеозапису прес-конференції на веб-сайті ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_1 та через веб-сайт Youtube.com на веб- сторінці (аккаунті) ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме фразу, починаючи з 13:04 хв. до 13:15 хв.: «Всі 36 кредитів були… підписані Головою Правління Банку з перевищенням повноважень, які надавалися йому відповідними документами Банку».

Зобов'язатиПАТ КБ «Приватбанк» не пізніше 5 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом здійснення публікації тексту резолютивної частини рішення суду у цій справі на веб-сайті ПАТ КБ «Приватбанк» прес-службою Банку в розділі «Новини банку».

Зобов'язати ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна» не пізніше 5 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом публікації тексту резолютивної частини рішення суду на веб-сайті ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач - ПАТ КБ «ПриватБанк» через свого представника Роїк О.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції в своєму рішенні неправильно застосував положення статті 40 Конституції України та ст. 277 ЦК України, внаслідок чого дійшов хибних висновків щодо необхідності обов'язкової наявності обвинувального вироку суду щодо ОСОБА_1, як підстави для поширення інформації про перевищення ним повноважень при укладенні кредитних договорів.

Вважав такий висновок суду першої інстанції помилковим у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 під час виступу на прес-конференції не було поширено щодо позивача інформацію, розголошення якої вимагає обов'язкову наявність відповідного вироку суду, а лише був доведений до громадськості факт звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення при укладенні Банком 36 кредитних договорів, які були підписані з боку Банку ОСОБА_1

Вказав, що ОСОБА_2 04.07.2017 під час прес-конференції поряд із повідомленням про перевищення повноважень посадовими особами ПАТ КБ «Приватбанк»при підписанні 36 кредитних договорів, додатково зазначив, що Генеральною прокуратурою України за зверненням Банку станом на дату проведення прес-конференції відкрито кримінальні справи за статтями 218-1 та 220 КК України, зокрема, і щодо перевищення посадовими особами Банку повноважень при підписанні 36 кредитних договорів.

На момент поширення негативної інформації про позивача Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001823 від 06.06.2017 за фактами доведення Банку колишніми службовими особами ПАТ КБ «ПриватБанк» до неплатоспроможності за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 218-1, 220-2, 255 ч. 1 КК України.

Судом першої інстанції не зазначено в рішенні мотивів відхилення доводів відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо меж допустимої критики особи позивача як публічної особи та не надано жодної аргументації щодо встановлення чи відхилення публічності особи позивача, що є наслідком ухвалення незаконного рішення.

Також, як на підставу скасування рішення вказував на те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів наявності сукупності обставин, які дають можливість стверджувати про порушення ділової репутації позивача та жодного доказу, яким би підтверджувався факт порушення його ділової репутації.

Вважав, що інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів щодо обставин підписання 36 кредитних договорів та є предметом перевірки правоохоронними органами, про що було зазначено при її поширенні 04.07.2017.

Судом не досліджувалась наявність в діях ПАТ КБ «Приватбанк» ознак складу правопорушення.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права зазначив наступне.

Судом не враховано наявні в матеріалах справи докази, які свідчать про наявність аналогічної справи в цьому ж суду, у якій відкрито провадження та призначено судовий розгляд, у зв'язку з чим, в порушення вимог ст. 257 ЦПК України, не залишено позов без розгляду.

Судом також порушено положення ст. 229 ЦПК України (дослідження доказів), належним чином не досліджено наявні в матеріалах справи докази, у зв'язку з чим недостовірно встановлено в рішенні про відсутність перевищення повноважень при підписанні кредитних договорів в діях позивача.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.04.2018 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, через свого представника ОСОБА_6 подав відзив, в якому посилаючись на те, що рішення суду відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Роїк О.О. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, наведених в ній та просила задовольнити.

Представники позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Відповідач - ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна», належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_2, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що висловлювання Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_2 на прес-конференції 04.07.2017 відносно ОСОБА_1 про перевищення ним своїх повноважень на посаді Голови Правління Банку під час підписання кредитів, як вже встановленого та підтвердженого факту, не відповідає дійсності, є неправдивим, так як не підтверджене обвинувальним вироком у кримінальній справі.

Колегія суддів погоджується з рішення суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2016 року Кабінет Міністрів України (далі -КМУ) прийняв пропозицію Національного банку України щодо участі держави у виведенні з ринку ПАТ КБ «ПриватБанк» за участю держави (постанова КМУ від 18.12.2016 № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи»).

18 грудня 2016 року рішенням Правління Національного банку України № 498-рш/БТ ПАТ КБ «ПриватБанк» віднесено до категорії неплатоспроможних та згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2016 № 2859 у Банку запроваджено тимчасову адміністрацію строком на один місяць з 19.12.2016 по 18.01.2017.

Як наслідок віднесення банку до категорії неплатоспроможних та введення тимчасової адміністрації в Банку було припинення повноважень всього складу посадових осіб Банку, в тому числі і Голови Правління ОСОБА_1, на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.12.2016 № 2894.

Наслідком участі держави у виведенні ПАТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави стала націоналізація Банку, а саме: перехід Банку у державну власність шляхом продажу всіх акцій Банку державі в особі Міністерства фінансів України за договором купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21.12.2016.

Націоналізація Банку набула активного обговорення та висвітлення в ЗМІ, в мережі Інтернет, у виступах представників Національного банку України, Міністерства фінансів України, державних службовців, політиків, експертів та фінансистів.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 липня 2017 року відбулася прес-конференція Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2, присвячена підсумкам роботи Банку за перше півріччя, результатам міжнародного аудиту фінансової звітності Банку та подальшій стратегії розвитку Банку.

На вказаній прес-конференції, проведеній у прес-центрі ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна», Головою правління ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 було поширено інформацію про ОСОБА_1, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію.

Інформація була поширена, як під час проведення прес-конференції серед журналістів, що були акредитовані для участі в прес-конференції, так і шляхом розміщення відеозапису прес-конференції на веб-сайті ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна», ІНФОРМАЦІЯ_1 та через веб-сайт відеохостингу Youtube.com на веб-сторінці (акаунті) ТОВ «ІА «Інтерфакс-Україна» за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_1

Негативна та недостовірна інформація про позивача, що порушує його особисті немайнові права, поширена Головою Правління Банку ОСОБА_2 на прес-конференції, починаючи з 13:04 хв. і по 13:15 хв.: «При видачі кредитів порушувались як нормативні документи Національного банку України, так і внутрішні документи самого Банку. Всі 36 кредитів були… підписані Головою Правління Банку з перевищенням повноважень, які надавались йому відповідними документами Банку».

Факт розповсюдження такої інформації відповідачами при обставинах, викладених в позові, не оспорювався представниками відповідачів в судовому засіданні.

Судом також встановлено, що відеозапис прес-конференції, переглянуло 4 202 осіб, тобто вказана інформація набула поширення серед значної кількості людей.

На час виходу прес-конференції ОСОБА_1 не був підозрюваним чи обвинуваченим у кримінальному провадженні за фактом перевищення ним повноважень на посаді Голови Правління Банку.

Загальною декларацією про права людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань (стаття 12).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

В статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За приписами ст. 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Згідно роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Дійсно, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Однак, позов обґрунтовано тим, що поширена 04.07.2017 на прес-конференції інформація відносно позивача, як колишнього Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк», про перевищення ОСОБА_1 своїх повноважень, як Голови Правління Банку, при видачі кредитів є недостовірною, містить відомості про події, яких не існувало, оскільки відсутні правові підстави для твердження на даній прес-конференції про перевищення ОСОБА_1 своїх повноважень, як Голови Правління Банку, при видачі кредитів.

В частині поширеної представником Банку інформації на прес-конференції щодо звернення до правоохоронних органів позивачем не оспорюється та визнається право відповідача на звернення з заявами до правоохоронних органів. Позивач не оспорював поширення інформації шляхом подання заяви, а оспорював поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача саме на прес-конференції.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводиапеляційної скарги, як необґрунтовані, щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема ст. 40 Конституції України, яка регулює конституційне право особи на звернення із заявами до правоохоронних органів щодо недодержання законів, зокрема, посадовими або службовими особами.

Більш того, судом першої інстанції не розглядався спір про оскарження фактів поширення інформації відповідачами саме в заяві до правоохоронних органів, зокрема Генеральної прокуратури України.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У наведеному фрагменті виступу Голови Правління ПАТ К «ПриватБанк» ОСОБА_2 на прес-конференції говорить про позивача, як екс-менеджера Банку, який грубо порушив законодавство та внутрішні документи Банку при виконанні своїх обов'язків, що беззаперечно є негативним твердженням, яке спрямоване на створення хибного явлення про позивача, як особи, яка у своїй професійній діяльності не додержується встановлених вимог законодавства та внутрішніх положень Банку.

Далі Голова Правління ПАТ К «ПриватБанк» ОСОБА_2 додатково зазначив: «...Кожен з кредитів і 36 компаній, і 193-х ми переглянули на всі критерії. Встановлено системні порушення з боку колишнього менеджменту банку під час видачі кредитів та їх обслуговування. Ми підготували прохання до Генпрокуратури. ГПУ відкрила кримінальні справи за статтями 218.1 та 220 - «доведення банку до неплатоспроможності».

Тобто в зазначеному фрагменті Голова Правління ПАТ К «ПриватБанк» ОСОБА_2 стверджував про перевищення повноважень позивачем при підписанні 36 кредитних договорів, також повідомив, що «інформація на сьогодні досліджується в ході здійснення досудового розслідування».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що поширена інформація щодо перевищення ОСОБА_1 повноважень є передчасною, оскільки на час проведення прес-конференції ОСОБА_1 не притягувався до будь-якого виду юридичної відповідальності у порядку встановленому законодавством.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.04.2003 №8-рп/2003 за конституційним зверненням ОСОБА_9 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української PСP (справа про поширення відомостей) встановлено, що положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української PCP «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Тобто, наведене Рішення Конституційного Суду України підлягає застосуванню щодо спорів, які виникають за позовами про захист честі, гідності та ділової репутації.

Як зазначалось вище підставою позову ОСОБА_1 є поширення недостовірної інформації про нього не в заяві ПАТ КБ «ПриватБанк»до правоохоронних органів, а на прес-конференції Голови Правління ПАТ К «ПриватБанк» ОСОБА_2, присвяченій підсумкам роботи ПАТ КБ «Приватбанк» за перше півріччя, результатам міжнародного аудиту фінансової звітності банку та подальшій стратегії розвитку банку.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що на прес-конференції від 04.07.2017 відбулося не поширення негативної інформації про позивача, а доведення до громадськості факту звернення уповноважених осіб ПАТ КБ «Приватбанк» до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення при укладенні банком 36 кредитних договорів, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок притягнення до юридичної відповідальності посадових осіб банку, серед іншого встановлений ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої керівники банку несуть відповідальність перед банком за збитки, завдані банку їхніми діями (бездіяльністю), згідно із законом.

Згідно ч. 3ст. 40 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Голова правління банку несе персональну відповідальність за діяльність банку.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, тому застосування Конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов'язковим для всіх державних органів України.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Принцип презумпції невинуватості закріплений у ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Практика Європейського суду стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції від 10.02.1995, п. 33, п. 38, п. 41).

Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов'язками (ст. 68 Конституції України).

У справі Гужа проти Молдови (Guja v. Moldova) N 14277/04 Європейським судом постановлено «для суду важливо встановити, чи діяла особа, що обнародує інформацію добросовісно…» (п. 77); «свобода вираження думки супроводжується обов'язками і відповідальністю, і будь-яка особа, яка вирішила оприлюднити інформацію, повинна ретельно перевірити - в тій мірі, в якій дозволяють обставини, - що вона точна і достовірна» (п. 75).

Європейський суд також зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відпоівдно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого виним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватостіч, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких сопорювану заяву було зроблено (п. 42 рішення від 21.09.2006 в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); п. 48 рішення від 12.01.2012 в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03).

Комітетом МіністрівРади Європи 10 липня 2003 року прийнято рекомендацію REC (2003) 13 Комітету Міністрів Державам-Членам щодо надання інформації стосовно кримінального судочинства.

В додатку до даної Рекомендації Комітет Міністрів Ради Європи нагадав про зобов'язання держав-членів щодо основного права на свободу вираження та інформації, гарантованого статтею 10 Конвенції та встановив принципи надання інформації через засоби масової інформації стосовно кримінального судочинства.

Відповідно до Третього принципу додатку до Рекомендацій встановлено, що судові органи та правоохоронні служби мають надавати засобам масової інформації лише перевірену інформацію або інформацію, яка базується на обґрунтованих припущеннях. В останньому випадку це має бути чітко вказане засобам масової інформації.

Враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості, можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнута до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця.

Разом з тим, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції від 10.02.1995, п. 38).

При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000, п.п. 41, 43).

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що до винесення судом обвинувального вироку у кримінальній справі особа, яка є підозрюваною, вважається невинуватою, а факти та обставини, які стали підставою для порушення кримінальної справи ще мають бути доведеними, тому будь-які висловлювання у відношенні підозрюваної особи в стверджувальній формі про винність її у вчиненні злочину є порушенням принципу презумпції невинуватості.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що поширена Банком в особі Голови Правління ОСОБА_2 інформація відносно ОСОБА_1 на прес-конференції 04.07.2017 порушує принцип презумпції невинуватості, який закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції, ст. 11 Загальної декларації прав людини і є фактично твердженням про вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про нього та заподіюється шкода його немайновим права.

Щодо відсутності висновків суду першої інстанції відносно доводів відповідача про публічність особи позивача та встановлення меж допустимої критики стосовно публічної особи, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що межі допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшими, ніж щодо окремої пересічної особи.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно не враховано висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 757/54322/16-ц.

Дійсно, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, як вбачаться з мотивувальної частини судового рішення у справі, що переглядається, судом застосовано положення ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгерс проти Австрії», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», які викладені в постанові Верховного Суду, на яку посилається апелянт.

Поряд з цим, у справі, яка переглядається, та у справі, на судове рішення в якій посилається апелянт на обґрунтування доводів про скасування судового рішення, наявні різні фактичні обставини.

У справі, яка розглядалася Верховним Судом предметом спору було спростування недостовірної інформації відносно власника банку, а у справі, яка переглядається, відносно «менеджера Банку».

Колегія суддів також виходить з того, що суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Законодавство України не містить визначення поняття «публічна особа», проте відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» національні публічні діячі - фізичні особи, які виконують або виконували протягом останніх трьох років визначені публічні функції в Україні.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач на будь-якій публічній, державній посаді не перебував, державними ресурсами не володіє. Позивач обіймав виключно посаду менеджера в структурі приватного комерційного банку, а не державної структури. На час поширення недостовірної інформації позивач був звільнений із займаної посади Голови правління Банку, будь-якої участі у політичному, громадському житті держави не приймав, тому, з врахуванням наведених норм законодавства, не може бути віднесений до публічних осіб.

В мережі Інтернет інформація про позивача стосується його діяльності як керівника (колишнього керівника) одного з українських банків, і не може бути доказом того, що він є публічною особою винятково через те, що займав у минулому посаду у приватній організації.

Крім цього, як вірно встановлено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні інформація, поширена на прес-конференції від 04.07.2017 відносно ОСОБА_1 є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Норми міжнародного законодавства та рішення Європейського суду з прав людини, на які посилається апелянт, встановлюють необхідність публічним особам бути більш толерантними до висловлювання критики, проте, не встановлюють, що публічна особа, особисті немайнові права якої порушені поширенням про неї саме недостовірної інформації, а не оціночних суджень, якими є критика, не має права на судовий захист своїх порушених прав на рівні з пересічними особами.

Так, згідно з ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст.10 Конвенції здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Також, відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Наведені положення закону приводять до висновку, щовираження поглядів не є абсолютним, а підлягає певним обмеженням,спрямованим, зокрема, на захист репутації чи прав інших осіб, тому твердження апелянта про те, що у відношенні позивача на прес-конференції від 04.07.2017 було поширено оціночні судження (критику) не відповідає обставинам справи, а тому не підлягає застосування до спірних правовідносин і Декларація про свободу дебатів у засобах масової інформації.

Крім того, аналізуючи загальні підходи ЄСПЛ до вирішення такої категорії справ, необхідно звернути увагу на рішення у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії», де судом було зазначено наступне: «представники державної влади не мають підстав для подання позовів про захист честі, гідності та ділової репутації до ЗМІ з вимогою компенсувати моральні страждання за збитки, нанесені їх діловій репутації, якщо публікація має суспільний інтерес та резонанс і вкладається в межі критики дій позивача, що перебуває в статусі державного службовця, оскільки така можливість є невід'ємною частиною політичних дебатів у демократичному суспільстві... У кожному конкретному випадку суд повинен об'єктивно оцінюватиінтереси як особи, щодо якої було розповсюджено інформацію, так і інтереси суспільства щодо можливості бути обізнаними щодо наявності такої інформації. І саме встановлення пріоритетності одних інтересів над іншими й береться судом до уваги під час постановлення рішення».

Таким чином, Європейський суд звернув увагу на те, що суд повинен об'єктивно оцінювати інтереси як особи, щодо якої було розповсюджено інформацію, так і інтереси суспільства щодо можливості бути обізнаними про наявність такої інформації.

При цьому, розповсюдження необґрунтованої та надуманої інформації щодо особи однозначно повинно трактуватися як порушення її особистих немайнових прав та захищатися в судовому порядку, незалежно від перебування особи у статусі публічної особи або пересічного громадянина.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги доводи Банкущодо публічності позивача та висловлювання у відношенні нього критики.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність в діях ПАТ КБ «ПриватБанк» складу правопорушення як підстави для задоволення позову.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Виключення становить надане в статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (зі змінами) поняття ділової репутації, де: ділова репутація - відомості, зібрані Національним банком України, про відповідність діяльності юридичної або фізичної особи, у тому числі керівників юридичної особи та власників істотної участі у такій юридичній особі, вимогам закону, діловій практиці та професійній етиці, а також відомості про порядність, професійні та управлінські здібності фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорювана інформація про позивача була поширена відповідачами у період, коли у засобах масової інформації і серед громадськості активно обговорювалися наслідки націоналізації найбільшого приватного банку країни, внаслідок чого у широкого кола осіб склалося негативне уявлення про особисті та професійні якості ОСОБА_1, який займав керівну посаду в Банку протягом значного часу, а саме з 23.05.1997 до 22.12.2016.

Поширення такої інформації про позивача завдало значної шкоди його діловій репутації і поставило під сумнів його професійні якості, як керівника Банку.

Як вбачається з листа Національного банку України від 04.06.2010 №41- 117/2553-9451, Національним банком України погоджено призначення ОСОБА_1 на посаду Голови Правління ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Отже, бездоганність ділової репутації позивача була перевірена та підтверджена Національним банком України.

Натомість поширення відповідачами недостовірної інформації, що містить твердження про порушення позивачем норм чинного законодавства, його недобросовісності при здійсненні професійної діяльності, порушення ділової етики, негативно відображається на діловій репутації позивача.

Слід зазначити, що ділова репутація не пов'язана з перебуванням особи на певній посаді чи виконання нею певних обов'язків, а є сукупністю інформації про ділові та професійні якості особи, про дотримання нею законодавства, в тому числі цивільного, трудового, що впливає на можливість особи в майбутньому обіймати певні посади, тому поширення інформації про те, що позивач, перебуваючи на посаді Голови правління Банку перевищив повноваження, які надавалися йому відповідними документами Банку, ставить під сумнів в очах громадськості його порядність, професійні якості, що беззаперечно впливає на ділову репутацію позивача.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях відповідачів правопорушення, яке призвело, що поширенням недостовірної інформації відносно позивача, та завдало останньому шкоди честі, гідності та діловій репутації.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, а саме положень ст. 44, 257 ЦПК України (в новій редакції) під час відкриття провадження у справі, слід зазначити наступне.

Так, як на підставу скасування рішення суду апелянт посилався на те, що 03.03.2018 ним було подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки в провадженні суду перебували тотожні справи, однак суд в порушення ст. 257 ЦПК України відмовив в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

Так, статтею 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями (ч. 2 ст. 44 ЦПК України).

Частиною 3 цієї статті встановлено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Разом з цим, статтею 55 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу, цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., N 31, ст. 545), опублікованим у газеті «Голос України».

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 року № 2 «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду», Пленум Верховного Суду постановив визначити днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.

З огляду на наведені положення закону у відповідача не було правових підстав ставити питання про наявність чи відсутність факту зловживання процесуальними правами, зокрема на підставі ст. 44 ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), оскільки на дату відкриття провадження у справі, а саме 14.12.2017, вказана норма не діяла.

Крім того, слід зазначити, що ст. 44 ЦПК України чітко визначає умову, за якої подання позовів до одного й того ж самого відповідача (відповідачів) з тим же самим предметом та з тих самих підстав визнається зловживанням процесуальними правами. Такою умовою є подання таких позовів з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, що не відповідає дійсності та не має відношення щодо позивача.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» вказував на наявність в провадженні у Печерського районного суду м. Києва інших справ між тими ж сторонами та про той же предмет позову: справи № 757/58240/17-ц, справи № 757/70651/17-ц, справи № 757/61982/17-ц, справи№ 757/59865/17-ц, справи № 757/58882/17-ц, справи № 757/58896/17-ц, справи № 757/54619/17-ц, справи № 757/57733/17-ц, про що необхідно зазначити наступне.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що у справах №№ 757/54619/17-ц, 757/57733/17-ц, 757/58240/17-ц, 757/58882/17-ц, 757/58896/17-ц, 757/61982/17-ц провадження відкриті не були.

У справі № 757/61982/17-ц ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2017 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

В подальшому 28.11.2017, тобто до подання позовної заяви у даній справі, до Печерського районного суду м. Києва була подана заява про залишення позову у справі № 757/61982/17-ц без розгляду, яка (у зв'язку з великим навантаження на суддів) була розглянута в судовому засіданні, призначеному на 06.03.2018.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом порушено положення ст. 257 ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017).

Таким чином, судом правомірно відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про залишення даного позову ОСОБА_1 без розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 21 червня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д.Махлай