РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/6549/17

Провадження № 2/638/1784/18

26.11.2018 р. Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Подус Г.С.,

при секретарі - Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,-

встановив:

В квітні 2017 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, в якому просить суд: визнати договір куплі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 26 червня 2012 року удаваним правочином в частині покупця та визнати ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: м. Харків, пр.. ОСОБА_4, б. 26, кв.245) покупцем квартири за адресою: м. Харків, пр. Л. Свободи, б. 26, кв. 245.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_2 25.06.2012 року укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала позику у розмірі 20000 доларів США, що підтверджується розпискою від 25.06.12 р. Істотними умовами зазначеного договору було встановлення сторонами цільового призначення позики, а саме придбання нерухомості за адресою: м. Харків, пр.. ОСОБА_4, 26, кв. 245 за позичальником. В той же час, в порушення вимог закону та укладеного договору позики, ОСОБА_2 отримавши грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, 26.06.2012 року фактично придбала квартиру за адресою м. Харків, пр. Л. Свободи, б. 26, кв. 245, але юридичним покупцем став її батько ОСОБА_3. А тому, позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 укладений 26.06.2012 року між ОСОБА_3 та продавцем є удаваним правочином в частині покупця, оскільки квартира фактично була придбана ОСОБА_2 за кошти отримані від ОСОБА_1 за договором позики.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2017 року справу №638/6549/17 розподілено на суддю Подус Г.С.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.06.2017 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.08.2017 р. витребувано у приватного нотаріуса копії всіх документів, що стали підставою правочину про набуття права власності на квартиру за адресою: м. Харків, пр. Л. Свободи, б. 26, кв. 245.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.09.2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5, який діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 20.04.2017 року (а.с.6-7), в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_6, який діє на підставі довіреностей №2727 від 21.10.2016 року (а.с.56) та № 4560 від 22.11.2017 року (а.с. 76).

Суд, дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

25.06.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала позику у розмірі 20000 доларів США, що підтверджується копією розписки (а.с.4) Повернути кошти ОСОБА_2 повинна на протязі двох років з дати підписання розписки, а саме з 25.06.2012 року.

Твердження позивача про те, що кошти ОСОБА_2 брала на придбання квартири, і що істотними умовами договору позики було встановлення сторонами цільового призначення позики, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Договором позики було встановлено істотні умови такі як: предмет договору, ціна договору та строки зобовязання.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2012 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.24-25)

Відповідно до п. 3 Договору, продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за суму 311708 (триста одинадцять тисяч сімсот вісім) гривень, які еквівалентні 39000 (тридцять девять тисяч) доларів США, за офіційним курсом НБУ на день укладання договору ( 1 долар США = 7,9925 гривень), які продавець отримав від покупця, ще до підписання цього договору. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці правочини з метою приховати інші та які саме.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. В даному випадку позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

При цьому з конструкції статті 235 ЦК України вбачається, що при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Тобто, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного та прихованого правочину збіглася.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, визначеними ЦК, є умови про предмет, кількість товару (ст. 669 ЦК).

Суд, також звертає увагу, що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був спрямований саме на настання правових наслідків, а саме придбання квартири.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Разом з тим, згідно правової позиції, що була висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-1026цс16, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано жодного допустимого та належного доказу на підтвердження позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273, 289 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 03.12.2018 року.

Суддя: