Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 658/3850/15-ц

провадження № 61-5812св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічна акціонерна товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», яка підписана представником Дідуком Сергієм Вікторовичем, на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09 лютого 2016 року у складі судді: Подіновської Г. В., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2016 року у складі суддів: Вейтас І. В., Склярської І. В., Цуканової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі укладеного 23 травня 2006 року кредитного договору № 014/30-01/576, ОСОБА_4 позивачем надано кредит у розмірі 3940 доларів США зі строком повернення до 23 травня 2013 року та зі сплатою 14 % річних. Відповідно до умов договору позивач надав кредит, однак позичальник грошові зобов'язання (щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним) за договором належним чином не виконує.

Після уточнення позовних вимог, позивач вказував, що рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 22 вересня 2010 року вже було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 014/30-01/576 від 23 травня 2006 року, проте вказане рішення суду відповідачем вчасно не було виконано, у зв'язку з чим банком продовжувалося нарахування передбачених кредитним договором відсотків. Крім того, за відповідачем рахується заборгованість за тілом кредиту, тому просив стягнути з відповідача 3009,17 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 67 456,29 грн заборгованості за кредитним договором та 1218 грн судових витрат.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 9 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів обґрунтовано тим, що мало місце дострокове стягнення кредиту рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 22 вересня 2010 року всієї заборгованості за кредитом, яка стягнута в повному обсязі, а, відтак, строк договору закінчився й стягнення з боржника відсотків за користування кредитом та пені після рішення суду, яким достроково вже стягнуто весь кредит, поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

У вересні 2016 року позивач подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, при цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки рішення суду від 22 вересня 2010 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 виконувалось частково, то банком нараховувались проценти за користування кредитом. Боржник здійснював виплату кредиту без врахування курсової різниці. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником не звільняє боржника від відповідальності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 вересня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 23 травня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/30-01/576, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3940 доларів США зі строком повернення до 23 травня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 22 вересня 2010 року у справі № 2-1972/10, яке набрало законної сили, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором № 014/30-01/576 від 23 травня 2006 року станом на 02 червня 2010 року у сумі 2489,45 доларів США, гривневий еквівалент 19 729,14 грн, що складається з заборгованість за кредитом у сумі 1 987,82 долари США (15 753,67 гривень), заборгованість за відсотками - 176,66 доларів США (1 400,05 гривень, пеня за порушення графіку повернення кредиту 197,28 доларів США (1 563,46 гривень), пеня за порушення графіку повернення відсотків 127,69 доларів США (1 011,96 гривень).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином у справі, що переглядається, після рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 22 вересня 2010 року № 2-1972/10, яким кредитним договором № 014/30-01/576 від 23 травня 2006 року, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», яка підписана представником Дідуком Сергієм Вікторовичем, залишити без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило