Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 265/5174/17

провадження № 61 - 6835 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

стягувач (заявник) - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

представник стягувача - ОСОБА_4,

боржник - ОСОБА_5,

суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Коваль НаталяВолодимирівна

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Коваль НаталіїВолодимирівни на ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Биліної Т. І., Лопатіної М. Ю.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду зі скаргою на рішення та бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Коваль Н. В. (далі - державний виконавець), заінтересована особа - ОСОБА_5

Скарга мотивована тим, що 28 листопада 2011 року банком отримано виконавчий лист, виданий на підставі заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором від 2 серпня 2007 року в сумі 176 965 грн. 53 коп., що еквівалентно 22 279 доларам 43 центам США, який пред'явлено до виконання Лівобережному відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. У липні 2017 року банк отримав постанову державного виконавця від 22 червня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві з мотивів того, що транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався поліцією, не виявлений протягом року з дня оголошення розшуку, земельні ділянки за боржником не зареєстровані, розрахункових рахунків боржник не має, пенсію не отримує, інформація про місце роботи відсутня. Вважали, що постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві винесено передчасно та неправомірно, оскільки при виконанні виконавчого документу мала місце бездіяльність державного виконавця.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Родовід Банк» просило суд визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Коваль Н. В. у виконавчому провадженні № 48115310 та скасувати постанову державного виконавця від 22 червня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу у вказаному виконавчому провадженні.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2017 року у складі судді Костромітіної О. О. у задоволенні скарги ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржувана постанова державного виконавця була прийнята правомірно, у межах повноважень державного виконавця, визначених Законом України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій, оскільки транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався поліцією, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» задоволено. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу про задоволення скарги ПАТ «Родовід Банк».

Визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Коваль Н. В. у виконавчому провадженні № 48115310.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Коваль Н. В. від 22 червня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 48115310.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що державним виконавцем не вчинялися перевірки майнового стану боржника за періодичністю, встановленою частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій, та не були вжиті всі можливі заходи, передбачені статтею 18 вказаного Закону України. Апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця є передчасною, оскільки ним не вчинено ефективних та достатніх заходів для виконання судового рішення, яке є обов'язковим для виконання.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, державний виконавець, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити у силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно скасовано законне судове рішення суду першої інстанції, оскільки в діях державного виконавця відсутні порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження»при здійсненні виконавчого провадження. Апеляційний суд не врахував, що повернення виконавчого документа на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»не позбавляє права стягувача звернутися з таким документом повторно та арешт майна боржника і розшук автомобіля не скасовується.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови, виконавчий документ повертається стягувану, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною першою статті 14 ЦПК України 2004 року визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження, державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У частині другій статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження, передбачено, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини восьмої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови, виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (аналогічні положення закріплені у частині восьмій статті 52 цього Закону, у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до статті 383 ЦПК України2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі статті 387 ЦПК України2004 року у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Задовольняючи скаргу ПАТ «Родовід Банк», суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що державний виконавець не вжила достатніх, ефективних заходів для своєчасного примусового виконання виконавчого документу, виданого 28 листопада 2011 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області, про стягнення на користь стягувача кредитної заборгованості, проявивши неправомірну бездіяльність всупереч статей 10, 18 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», які регламентують здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення з використанням можливостей, передбачених у статті 48 цього Закону. Внаслідок чого рішення суду тривалий час не виконувалось, а потім було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 22 червня 2017 року, яка є передчасною, порушує права стягувача у виконавчому провадженні, який позбавлений можливості отримання стягнутих на його користь грошових коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що повернення виконавчого документа, з підстав пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє права стягувача звернутися з таким документом повторно та арешт майна боржника і розшук автомобіля не скасовується не свідчить про незаконність судового рішення апеляційного суду, оскільки можливість повторного пред'явлення виконавчого документу стягувачем, а також чинність накладеного арешту на майно боржника не спростовує факту бездіяльності державного виконавця, не вжиття нею усіх можливих та ефективних заходів для виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2011 року.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про скасування помилкового судового рішення суду першої інстанції та задоволення скарги ПАТ «Родовід Банк».

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Коваль НаталіВолодимирівни залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б.І. Гулько

Ю.В. Черняк