Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 742/1001/16-ц

провадження № 61-5528св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року у складі суддів Харечко Л. К., Позігуна М. І., Висоцької Н. В.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 06 березня 2001 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти в сумі 4 652 доларів США та зобов'язався їх повернути у строк до 06 червня 2001 року, однак в обумовлений термін кошти не були повернуті. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 23 492 грн 60 коп., проте відповідач виконав вказане рішення лише 18 березня 2016 року. Вказувала, що на момент ухвалення рішення Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області сума боргу була розрахована відповідно до курсу долара США по відношенню до гривні у розмірі 05 грн 05 коп., проте на момент повернення коштів 18 березня 2016 році курс долара США по відношенню до гривні становив 26 грн 69 коп. Відповідно до частини другої статті 625, частини першої статті 1049, частини першої статті 1050 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Також, зазначала, що невиконання відповідачем грошового зобов'язання щодо повернення позики протягом тривалого часу призвело до завдання їй моральної шкоди.

Посилаючись на викладені обставини просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість з урахуванням індексу інфляції у розмірі 80 347 грн 76 коп., три проценти річних у розмірі 9 815 грн 25 коп. та 90 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 06 березня 2001 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 80 347 грн 76 коп., три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 9 815 грн 25 коп. та 90 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином взяте на себе грошове зобов'язання та оскільки на день останнього платежу за договором позики - 18 березня 2016 року, офіційний курс гривні до долара США становив 26 грн 69 коп., наявні підстави для стягнення недоплаченої суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Ураховуючи, що відповідач не виконував своїх грошових зобов'язань протягом п'ятнадцяти років, позивач зазнала душевних страждань та переживань, витратила багато часу та зусиль для виконання рішення суду, в тому числі за межами України, суд задовольнив позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та моральної шкоди скасовано. В задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що встановивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, за змістом якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті в сумі 4 652 доларів США, суд першої інстанції помилково застосував до такого грошового зобов'язання положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривні. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, тому вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь період прострочення до повного фактичного виконання грошового зобов'язання є обґрунтованими. Договором позики, укладеним між сторонами не передбачено такої умови, як відповідальність за завдану моральну шкоду, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було враховано, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року з відповідача стягнуто суму боргу за договором позики у гривнях, тому є правові підстави для відшкодування позивачу інфляційних втрат за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розрахунок суми інфляційних нарахувань було проведено з урахуванням суми боргу саме у національній валюті - гривні. Крім того, апеляційним судом безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідач не виконував рішення суду та не повертав борг протягом п'ятнадцяти років, за цей період сума наданих відповідачу коштів знецінилась.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначив про те, що суму боргу фактично було повернуто позивачу у 2015 році, проте через помилку державного виконавця 450 грн були перераховані лише у 2016 році. Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційний втрат, апеляційний суд виходив із того, що такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, за змістом якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті в сумі 4 652 доларів США, тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов'язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Суди установили, що 06 березня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав безпроцентну позику у розмірі 4 652 доларів США, які зобов'язався повернути до 06 червня 2001 року.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 23 492 грн 60 коп.

Згідно копії виконавчого провадження, вказане рішення з березня 2006 року виконувалось на території Російської Федерації, після чого його виконання було продовжено Прилуцьким міськрайонним відділом Державної виконавчої служби та постановою головного державного виконавця від 25 березня 2016 року виконавче провадження було закінчено у зв'язку з його виконанням.

Установлено, що остаточно рішення суду було виконано боржником 18 березня 2016 року.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі судового рішення від 29 липня 2005 року про стягнення боргу за договором позики.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Невиконане грошове зобов'язання, на яке позивач просила нарахувати інфляційні втрати, є не зобов'язанням за договором позики, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з нього зобов'язанням, встановленим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року, яке тривалий час не виконувалось.

Оскільки зазначене зобов'язання визначено у грошовій одиниці гривні, то у зв'язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, визначене у грошовій одиниці гривні, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат. Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині інфляційних втрат, проте період за який необхідно здійснювати розрахунок таких грошових сум має істотне значення для встановлення обсягу відповідальності відповідача.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних, апеляційний суд виходив із того, що такі вимоги ґрунтуються на вимогах закону, сума яких була вірно розрахована.

Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та не звернув уваги на те, що суд першої інстанції визначив початковий момент нарахування сум за статтею 625 ЦК України із дати укладення договору позики, разом з тим, зобов'язання щодо виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року виникло з моменту набрання вказаним рішенням суду законної сили. Час, що минув із дня укладення договору позики до дати набрання рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року законної сили, не є періодом прострочення виконання вказаного рішення суду, що є підставою нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за заявленим позовом.

За таких обставин колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги, приходить до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат необхідно скасувати, на підставі статей 400, 411 ЦПК України, з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Разом із тим, вірним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини. Доказів про те, що сторони передбачили в разі неналежного виконання обов'язків за договором позики відшкодування моральної шкоди, не надано.

Заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 мотивувала неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання щодо повернення суми боргу за договором позики. Відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення позики встановлена статтями 625, 1050 ЦК України, які не містять такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик