Справа № 183/3443/17
Провадження № 2/183/388/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з секретарем Данильченко Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

21 липня 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 03 січня 2017 року помер ОСОБА_5, який за життя склав заповіт, згідно якого заповів йому житловий будинок з надвірними побудовами та земельною ділянкою при ньому, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Нова, 4. Він прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Зазначений будинок належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 01 серпня 2000 року, укладеного між ним та ОСОБА_2, зареєстрованим на Українській товарній біржі, реєстраційний номер 113889. Спірний житловий будинок 02 серпня 2000 року був зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за спадкодавцем ОСОБА_5 та записаний в реєстрову книгу 1 за реєстровим номером 287.

З метою оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_5, померлого 03 січня 2017 року, 11 липня 2017 року ОСОБА_6, яка діяла за довіреністю від його імені, звернулась до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7, однак постановою нотаріуса від 11 липня 2017 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутній правовстановлюючий документ про належність спадкодавцю спірного спадкового майна.

У звязку з чим, вона вимушена звернутись до суду та просить визнати за ним право власності на домоволодіння № 4 на вул. Нова в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 03 січня 2017 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 у судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а.с. 93).

Відповідачі в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавали.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, але надали суду окремі заяви про розгляд справи за їх відсутності, одночасно не заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 63, 71, 72).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с. 14, 15). Ухвалою суду від 23 жовтня 2017 року задоволено клопотання представника позивача про залучення у справі співвідповідача ОСОБА_2 та третіх осбі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (а.с. 57). Ухвалою суду від 01 березня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с. 84-85).

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані докази, приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 серпня 2000 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними прибудовами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Нова, буд. 4, розташований на земельній ділянці площею 500 м2 землі держфонду, що підтверджується копією укладеного договору купівлі-продажу, оригінал якого досліджено у судовому засіданні (а.с. 10). Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року "Про товарну біржу", угоди було зареєстровано на Товарній біржі "Українська".

Вищезазначений житловий будинок належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі "Українська" від 14 червня 2000 року за реєстром № 100967, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за № 227-1, оригінал якого міститься в архівній справі КП "Новомосковське МБТІ" ДОР", наданій на запит суду.

Відповідно до копії технічного паспорту, складеного 18 березня 1999 року, оригінал якого містить у вищезазначеній архівній справі, відчужений обєкт нерухомості розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Нова, 4, та в цілому складається з: будинок А, загальною площею 64,2 м2, житловою площею 44,4 м2, житлової прибудови А1, тамбур а, ганок, сарай Б, сарай Д, прибудова д, убиральня Ж, паркан № 2, паркан № 4, ворота № 5, паркан № 6, 1962-1989 років побудови.

Як свідчить укладений договір, між сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом, відбулося повне виконання договору позивач передав відповідачу грошові кошти, а відповідач позивачу об`єкт нерухомого майна, договір зареєстровано на товарній біржі, однак його нотаріально не посвідчено. Станом на час розгляду справи позивач здійснює право користування та володіння будинком, з доданих до справи документів порушення прав третіх осіб не вбачається.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року "Про судову практику по справам про визнання угод недійсними", з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору.

Тим часом, у відповідності зі ст.ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договорами - уклали дані договори, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу. Грошові кошти отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не надано, крім того сторони у своїх письмових заявах, наданих суду, не заперечували проти позову, оскільки позивач позовні вимоги підтримав, а відповідач визнав, тому, суд вважає укладені договори дійсними.

Оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного домоволодіння в судовому порядку не має.

Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

03 січня 2017 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 739588 від 10 січня 2017 року (а.с. 8, 40).

За життя, 18 квітня 2005 року, ОСОБА_5, склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2-1728, згідно якого належний йому на праві приватної власності жилий будинок з надвірними побудовами та земельною ділянкою при ньому, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Нова, буд. № 4 /чотири/, заповів позивачу ОСОБА_1 (а.с. 9, 38).

17 січня 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого 03 січня 2017 року (а.с. 35) та 11 липня 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 звернулась із заявою про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 03 січня 2017 року (а.с. 44).

Постановою приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7 від 11 липня 2017 року, позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа про належність спадкодавцю спадкового будинку (а.с. 14, 54).

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Виходячи із вимог ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті.

Так, ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про дійсність укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, спадкодавцю ОСОБА_5 за життя належало домоволодіння № 4 на вул. Нова в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, позивач є спадкоємцем за заповітом після його смерті, який прийняв спадщину, матеріали спадкової справи доказів наявності інших спадкоємців за законом чи заповітом, які мають право на обовязкову частку у спадщині та які звернулися протягом встановленого строку до нотаріуса з приводу прийняття спадщини не містять, доказів на підтвердження переходу права власності на спадкове домоволодіння після смерті спадкодавця матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і за позивачем належить визнати право власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області (, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, 14), ОСОБА_2 (РНОКПП немає, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2), треті особи ОСОБА_3 (РНОКПП немає, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_4 (РНОКПП немає, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Нова, 4, та в цілому складається з: будинок А, загальною площею 64,2 м2, житловою площею 44,4 м2, житлової прибудови А1, тамбур а, ганок, сарай Б, сарай Д, прибудова д, убиральня Ж, паркан № 2, паркан № 4, ворота № 5, паркан № 6, 1962-1989 років побудови, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_5, померлого 03 січня 2017 року.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Суддя Г.Є. Майна