АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 560/722/17

Провадження № 22-ц/787/405/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року (суддя Оборонова І.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним і визнання права власності на даний житловий будинок, -

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним і визнання права власності на даний житловий будинок.

Позовна заява мотивована тим, що в 2014 році між сторонами було досягнуто домовленість щодо придбання позивачкою, належного відповідачці житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 50000 грн, з яких 25000 грн було відразу сплачено готівкою. Решту грошових коштів було перераховано позичкою відповідачці протягом 2014-2015 років. ОСОБА_4 ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який укладений в першій половині 2014 року між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також визнати за ОСОБА_3 право власності на даний житловий будинок.

Рішенням Дубровицького районного суду від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення таких договорів. Зокрема, договір не було нотаріально посвідчено і не здійснено державну реєстрацію, а тому викладені обставини дають підстави вважати, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків, що унеможливлює визнання його дійсним та визнання права власності на спірне майно.

14 грудня 2017 року ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій вона, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у спірних правовідносинах повинні бути застосовані положення ч. 2 ст. 220 ЦК України, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, оскільки вони є однією із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин.

Сторонами по справі не заперечується, що укладений між ними договір виконано у повному обсязі. У її користування та володіння передано житловий будинок, а продавець отримала обумовлені договором кошти.

Місцевим судом неправильно тлумачено роз'яснення пленуму Верховного Суду України, що викладені у постанові "Про судову практику розгляду цивільних спарв про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року.

17 лютого 2018 року ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому остання покликається на законність рішення суду.

Вказує, що між нею та позивачкою була в письмовій формі складена розписка в якій вони домовилися про ціну будинку 50 тисяч гривень та графік погашення цієї суми, до березня 2015 року. Однак у встановлений строк домовленість виконання не була.

Суд правильно встановив обставини справи та дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у простій письмовій формі укладено договір, де зазначено, що ОСОБА_4 сплачено за житловий будинок 25000 грн, а ОСОБА_3 зобов'язується з червня 2014 року щомісячно сплачувати 25000 грн, всього на суму 50000 грн (а.с.7).

Право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 02.06.2014 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 87665763 від 22.05.2017 року (а.с.6).

03 березня 2016 року ОСОБА_3 направила на адресу відповідача лист з пропозицією нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.11).

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п. 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено між сторонами у першій половині 2014 року, тобто після набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано.

Таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2012 року, абзац 2 п. 13 ППВСУ № 9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований.

З огляду на зазначене, місцевий суд дійшов неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв'язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Умовами застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є: домовленість сторін щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими доказами; повне або часткове виконання договору, а також встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Як вбачається із обставин справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було досягнуто згоди щодо істотних умов договору та погоджено графік внесення платежів за договором.

Сплата ОСОБА_3, встановлених договором коштів за будинок відповідачкою не заперечується, про що нею особисто зазначено у поданих до суду запереченнях на позов (а.с. 31).

Окрім того, сплата ОСОБА_3 коштів за договором підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій, а також про це зазначено у розписці.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення правочину покликаючись на те, що ОСОБА_3 було сплачено кошти за будинок з порушенням, встановлених договором строків.

Як роз'яснено у абзаці 3 п. 13 зазначеної вище постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справи про визнання правочину дійсним суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Оскільки судом встановлено наявність у справі усіх умов, необхідних для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України до спірних правовідносин, укладений між сторонами договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 підлягає визнанню дійсним.

Враховуючи те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, постановлене ним рішення, відповідно до правил п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.

На підставі ст.ст. 220, ч. 3 ст. 640, 657 ЦК України, керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд Рівненської області, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним і визнання права власності на даний житловий будинок задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, який укладений в першій половині 2014 року між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 640 грн судового збору - сплаченого за розгляд справи судом першої інстанції та 704 грн - за розгляд справи Апеляційним судом.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2018 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

М.П. Григоренко