Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 442/2341/16-ц

провадження № 61-8566св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року у складі головуючого-судді Коваля Р. Г. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року у складі суддів: Струс Л. Б., Ванівського О. М., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування недійсними, визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що він є спадкоємцем свого батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, і після смерті якого відкрилася спадщина на ? частину жилого будинку АДРЕСА_1, яку він в установленому порядку успадкував після смерті своїх батьків, батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Проте у січні 2016 року йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_5 незаконно заволодів спірним жилим будинком в цілому на підставі договору дарування від 12 травня 1993 року, укладеним з ОСОБА_10, яка в свою чергу незаконно отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_9, не повідомив нотаріуса про наявність інших спадкоємців, зокрема його батька ОСОБА_8 Відповідач ОСОБА_5 тривалий час приховував факт отримання у власність спірного будинку й не здійснював його державну реєстрації до грудня 2011 року.

Посилаючись на порушення своїх прав на спадкування майна після смерті батька, ОСОБА_4 просив позов задовольнити та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31 березня 1993 року, видане на ім'я ОСОБА_10, визнати недійсним договір дарування, укладений 12 травня 1993 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5, згідно якого відповідач отримав у дар спірний жилий будинок АДРЕСА_1, визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на ? частину жилого будинку АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи, третя особа - ОСОБА_6 подала позовну заяву про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що вона прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 та за життя їх бітько та чоловік ОСОБА_8, з часу смерті ОСОБА_9 у 1991 році, ОСОБА_10 у 1998 році, не проявляли будь-якого інтересу до наявності або відсутності у них права на спадкування, не вчиняли ніяких дій щодо прийняття та оформлення у встановленому законом спадщини, не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав недійсності свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 березня 1993 року та договору дарування від 12 травня 1993 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та представника ОСОБА_6 задоволено частково, змінено рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року, а саме доповнено його резолютивну частину словами: «У позові третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно відмовити». У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

07 лютого 2018 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів залишилося те, що батько позивача ОСОБА_8 в силу вимог статті 549 ЦК УРСР прийняв спадщину після смерті своїх батьків, й відповідно після його смерті відкрилася спадщина на частину жилого будинку АДРЕСА_1, право на спадкування якої мають його син та дружина. Проте відповідач незаконно, шляхом обману разом із матір'ю ОСОБА_10 заволоділи спадковим майном. Крім того, суд першої інстанції взагалі не вирішив позовні вимоги третьої особи ОСОБА_6

Ухвалою судді Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_9 був власником жилого будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 25 червня 1982 року виконавчим комітетом Стебницької міської ради народних депутатів.

З 26 вересня 1949 року ОСОБА_9 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_9 були його дружина ОСОБА_10 та сини ОСОБА_8 (батько позивача), ОСОБА_5, проте спадщину у встановленому законом порядку прийняла лише дружина померлого ОСОБА_10 та 31 березня 1993 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, й відповідно стала єдиним власником жилого будинку АДРЕСА_1.

12 травня 1993 року ОСОБА_10 розпорядилася належною їй на праві власності нерухомістю та уклала з ОСОБА_5 договір дарування, за умовами якого відповідач отримав в дар один жилий, дерев'яний будинок, що розташований по АДРЕСА_1.

За змістом частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСРвизначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Частиною першою статті 529 ЦК Української РСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

За правилом статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Якщо позивач у шестимісячний строк вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно.

Згідно з пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року 45/5, що була чинною до 07 липня 1994 року, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути, зокрема: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

За змістом частини першої статті 48 Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 57 Української РСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

При вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК Української РСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, установивши в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, обґрунтовано виходив з того, що батько позивача ОСОБА_8 у встановленому чинним на той час законодавством порядку спадщину після смерті батьків ОСОБА_9 у 1991 році та ОСОБА_10 у 1998 році не прийняв, оскільки не проживав із батьками на час їх смерті, із заявами про прийняття спадщини чи поновлення строку на прийняття спадщини не звертався, а відтак не набув право власності в порядку спадкування на частину спірного жилого будинку, така частина нерухомості не входить до спадщини після його смерті та не може бути успадкована спадкоємцями. Спадщину у вигляді ? частини жилого будинку АДРЕСА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_9 прийняла у встановленому законом порядку його дружина ОСОБА_10 та отримала відповідне свідоцтво, а в подальшому на власний розсуд розпорядилася належним їй на праві власності майном та за нотаріально посвідченим договором дарування відчужила спірний будинок в цілому на користь відповідача ОСОБА_5 Правові підстави для визнання недійсним договору дарування, як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки позивачем, який не є стороною оспорюваного договору, належними та допустимими доказами не доведено, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману з боку відповідача.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Доводи касаційної скарги про те, що батько позивача ОСОБА_8 в силу вимог статті 549 ЦК Української РСР прийняв спадщину після смерті своїх батьків, й відповідно після його смерті відрилася спадщина на частину жилого будинку АДРЕСА_1 зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Аргументи касаційної скарги щодо не вирішення судом першої інстанції вимог третьої особи ОСОБА_6 є безпідставними, оскільки в мотивувальній частині міськрайонного суду зазначено про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_6 та наведено обґрунтування такого висновку, а резолютивна частина рішення виправлена судом апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції у незмінній частині та рішення апеляційного суду є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незмінній частині та суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року у незмінній частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик