Справа № 465/6377/14 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1312/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю ОСОБА_2, її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ЛКП «Навколо базару» Курека А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Навколо базару» до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 18095,34 грн. та судових витрат,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ЛКП «Навколо базару» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 В обґрунтування позову посилалось на те, що відповідачі не в повному розмірі оплачували житлово-комунальні послуги з 01.12.2008 року до 30.09.2014 року, утворилась заборгованість станом на 30 вересня 2014 року в розмірі 18095,34 грн, а саме: 5435,01 грн. - за постачання холодної води та водовідведення; 8993,62 грн. - за центральне опалення; 3666,71грн. - за утримання будинку та прибудинкової території.

Оскаржуваним рішенням суду поновлено строк позовної давності. Позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь Львівського комунального підприємства «Навколо базару» заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги по обслуговуванню квартири АДРЕСА_1 в розмірі 18095 грн. 34 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судові витрати в розмірі 243 грн. 80 коп. Відповідачку ОСОБА_2 від сплати судового збору звільнено, як інваліда другої групи.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що у квартирі АДРЕСА_1 фактично останні роки проживає лише вона, тому пред'явлення позову до осіб, які не проживають за місцем надання житлово-комунальних послуг є незаконним. Вважає, що позов, заявлений у жовтні 2014 року суттєво відрізняється від судового наказу, виданого у липні 2014 року за заявленими вимогами та періодом, за який проводиться нарахування заборгованості. Посилається на те, що позивач ЛКП «Навколо базару» не є виконавцем житлово-комунальних послуг, оскільки такий не був визначений органом місцевого самоврядування та предметом діяльності цього підприємства не є надання таких послуг. Звертає увагу на те, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг. Зазначає, що судом належним чином не з'ясовані обставини, що впливають на визначення позовної давності та посилається на те, що жодної підстави для переривання позовної давності не було. Також судом не було з'ясовано чи послуга з централізованого опалення надається позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та чи отримують її відповідачі. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в обґрунтування розрахунку, відповідно до якого відповідачам нарахована оплата за послуги з централізованого опалення. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, на підтримання апеляційної скарги, які аналогічні її доводам, та заперечення щодо оплати послуг 12.12.2017 року, пояснення представника ЛКП «Навколо базару» Курека А.М. про безпідставність вимог апеляційної скарги та посилання на те, що 12.12.2017 року мешканцями квартири АДРЕСА_1 проведено оплату за житлово-комунальні послуги в сумі 7025 грн., перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини справи.

ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. (т.1 а.с.6) .

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 не зареєстрована у вказаній квартирі.

Будинок на АДРЕСА_1 в м.Львові перебуває на балансі ЛКП «Навколо базару».

З поданого позивачем розрахунку заборгованості за холодну воду і водовідведення від 26.09.2014 року, вбачається, що борг відповідачів перед ЛКП «Навколо базару» утворився за період з 01.07.2008 року по 01.08.2014 року та становить 5435,01 грн.

З розрахунку заборгованості за центральне опалення від 26.09.2014 року вбачається, що борг відповідачів перед ЛКП «Навколо базару» утворився за період з 01.01.2008 року по 01.08.2014 року та становить 8993,62 грн.

З розрахунку заборгованості за утримання будинку та прибудинкової територію від 26.09.2014 року вбачається, що борг відповідачів перед ЛКП «Навколо базару» утворився за період з 01.01.2008 року по 01.08.2014 року та становить 3666,71 грн.

Договір про надання житлово-комунальних послуг сторонами не укладено.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники користуються вказаними послугами та зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.

Згідно з ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства належить до повноважень органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до комунальних послуг відносяться, зокрема: централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів, тощо.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального та поточного ремонтів та утримання, а також забезпечення управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для поновлення строку позовної давності, оскільки відповідачі проводили часткову оплату, позивач звертався з заявою про видачу судового наказу, а також, що послуги надавались, однак такі не оплачувались.

Однак з таким висновком погодитись в повній мірі не можна, оскільки його суд дійшов з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Матеріалами справи встановлено, що заяву про видачу судового наказу подано 24.06.2011 року, а позовну заяву подано до суду 01.10.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, оскільки такий сплив 25.06.2014 року. Будь-яких поважних причин для поновлення строку позовної давності позивачем не наведено.

Відповідно до розрахунків заборгованості відповідачі з 2010 року жодних оплат не проводили.

А відтак, суд не мав підстав для висновку про переривання строку позовної давності, оскільки такий не переривається скасуванням судового наказу, та про наявність підстав для його поновлення.

Разом з тим, висновки суду щодо надання послуг та їх не оплати підтверджено дослідженими доказами.

Так, згідно п. 4 Рішення Львівської міської ради № 365 від 08.06. 2007 року укладення договорів з виробниками послуг теплопостачання; водопостачання і водовідведення; на надання послуг з утримання будинку покладається на виконавця житлово-комунальних послуг, тобто на ЛКП, що спростовує посилання в апеляційній скарзі на те, що ЛКП «Навколо базару» не є виконавцем житлово-комунальних послуг.

Розміри прибудинкових територій та їх закріплення визначено у додатку до Рішення Львівської міської ради № 318 від 18.03. 2011 року. (т.1, а.с.175-176)

Судом правильно взято до уваги договори, укладені ЛКП "Навколо базару", а також робочі листки та акти про прийняття виконаних робіт, як доказ надання послуг, та надано правильну оцінку не наданню відповідачами доказів, що вони звертались із актами-претензіями до позивача щодо неякісного надання або ненадання у повному обсязі житлово-комунальних послуг до часу подання позову.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Враховуючи вказаний правовий висновок колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

А відтак, оскільки в апеляційній скарзі не наведено доказів щодо відповідного документального оформлення відсутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посилання в апеляційній скарзі на те, що в квартирі проживає лише ОСОБА_2 не приймається до уваги.

Твердження в апеляційній скарзі про застосування позивачем неправильних тарифів на теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання визнається безпідставним, так як з розрахунку позивача вбачається, що останнім застосовано тариф, визначений рішенням Львівської міської ради №1983 від 28.11.2011 року - 1,301 - плата за приєднане теплове навантаження за 1 кв.м опалювальної площі у місяць впродовж року.

Подані апеляційному суду фотографії під»їзду та прибудинкової території не можуть вважатись належними доказами, так як факт неналежного надання послуг підлягає встановленню в порядку, визначеному ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

А відтак, враховуючи те, що немає підстав для поновлення строку позовної давності, колегія суддів вважає, що слід взяти до уваги заборгованість з жовтня 2011 року до жовтня 2014 року, яка складає за постачання та відведення води - 4.189 грн. 27 коп. (т.1, а.с.7-8), за центральне опалення - 5399 грн. 90 коп. (т.1, а.с.9-10), за утримання будинку і прибудинкової території - 2634 грн.29 коп., що в сумі складає 12223 грн. 46 коп., та зменшити її на суму, оплачену 12.12.2017 року - 7025 грн., в зв»язку з цим визначити загальну суму заборгованості з жовтня 2011 року до жовтня 2014 року - 5198 грн. 46 коп.

Оскільки судом першої інстанції не враховано, що квартира перебуває у спільній частковій власності та відсутність правових підстав для солідарного стягнення судових витрат, рішення суду в частині визначення суми заборгованості та судових витрат слід змінити, і стягнути в користь ЛКП «Навколо базару» 3119 грн. 07 коп. з ОСОБА_2, та по 1039 грн. 69 коп. з ОСОБА_7 і ОСОБА_6, стягнути з ОСОБА_7 і ОСОБА_6 по 82 грн. 34 коп. судового збору в користь ЛКП «Навколо базару», стягнути з ЛКП «Навколо базару» в дохід держави 87 грн. 03 коп. судового збору.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року змінити в частині визначення суми заборгованості та судових витрат, і стягнути в користь Львівського комунального підприємства «Навколо базару» 3119 (три тисячі сто дев»ятнадцять) грн. 07 (сім) коп. з ОСОБА_2, та по 1039 (одній тисяч тридцять дев»ять) грн. 69 (шістдесят дев»ять) коп. з ОСОБА_7 і ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_7 і ОСОБА_6 по 82 (вісімдесят дві) грн. 34 (тридцять чотири) коп. судового збору в користь Львівського комунального підприємства «Навколо базару».

Стягнути з Львівського комунального підприємства «Навколо базару» в дохід держави 87 (вісімдесят сім) грн. 03(три) коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.