АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4515/2018 р. Головуючий у 1 інстанції - Яровенко Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2018 р. Апеляційний суд міста Києва в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,

Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, 3-особа: Департамент

будівництва та житлового забезпечення

про усунення перешкод шляхом виселення та зобов'язання надати жиле приміщення

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, 3-особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення про усунення перешкод шляхом виселення та зобов'язання надати жиле приміщення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 р. і ухвалити нове рішення, якими позов задовольнити; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1; зобовязати Дніпровську РДА в м. Києві надати ОСОБА_2 інше жиле приміщення, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIIІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративної-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одинець), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 25 листопада 2011 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали зговір позики, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3963, за умовами якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 302 500,00 грн., що за курсом продажу доларів СШААКБ «Правекс-банк» станом на 25 листопада 2011 р. становить 37 531 дол.США, строком до 25 лютого 2012 р. (а.с. 131, т. 1).

Відповідачка належним чином умови договору не виконала та грошові кошти позивачці не повернула.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є у кладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п. 6 вказаного договору, з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, сторони зобов'язуються в порядку та в строки, визначені цим договором, укласти договір іпотеки відповідно до якого позичальник передає в іпотеку позикодавцю квартиру АДРЕСА_1, яка належить позичальнику, а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (в реакції 16 жовтня 2011 року), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в реакції 16 жовтня 2011 року), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної или рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, 25 листопада 2011 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3966, за яким ОСОБА_2 зобов'язалася передати ОСОБА_1 у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належне іпотекодавцю на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка є її власністю.

Зазначена квартира є предметом іпотеки, відповідно до іпотечного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 25 листопада 2011 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО КоноваловоюЕ.А. за реєстровим № 3964 (а.с. 7-10).

Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (в реакції 16 жовтня 2011 року), у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прзасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно п. 4.1 вказаного договору, право власності на квартиру виникає у іпотекодержателя після виникнення відкладальної обставини, визначеної в п. 6.2 цього договору або у випадку несплати іпотекодавцем одного із платежів, визначених згідно графіку до договору позики. Підписанням цього договору сторони домовляються про перехід права власності на квартиру - предмет іпотеки до іпотекожержателя після спливу 31 денного строку з моменту надіслання на адресу іпотекодавця та позичальника письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зазначеної вимоги.

Відповідно до п. 6.2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, сторони домовилися, що права і зобов'язання сторін за цим договором (крім зазначених в п. 2.3 та п. 6.3 цього договору), виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, тобто на 31 день після документально підтвердженого надіслання на адресу іпотекодавця та позичальника письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 35 Закону «Про іпотеку» (відкладальна обставина).

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою на адресу відповідачки ОСОБА_2 неодноразово надсилалися письмові вимоги про добровільне звільнення вказаної квартири, що є предметом іпотеки, проте, ці листи відповідачкою отримані не були.

Так, 25 червня 2014 р. на адресу відповідача ОСОБА_2 цінним листом надіслана вимога про добровільне звільнення нерухомого майна від 26 червня 2014 року (а.с.13, т.1);

крім того, 1 серпня 2014 р. на адресу ОСОБА_2, кур'єрською службою було надіслано вимогу про добровільне звільнення нерухомого майна від 31 липня 2014 р. (а.с.16, т.1).

Вказані вимоги відповідачу ОСОБА_2 не були вручені.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» (в реакції 16 жовтня 2011 року), у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» (в реакції 16 жовтня 2011 р.), звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч.2 ст.109 ЖК УРСР (в редакції від 16 жовтня 2011 р.) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно ч.3 ст.109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить відповідачці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого ГУЖЗ КМР (КМДА) від 28 вересня 2009 р. на підставі Наказу ГУЖЗ від 16 вересня 2009 р. № 1420-С/КІ, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 01 жовтня 2009 р. в книзі : 616-57, номер запису: 45948, реєстраційний номер 352542021, що підтверджується копією договору про задоволення вимог іпотекожержателя від 25 листопада 2011 р. (а.с. 7-10, т. 1).

Оскільки, встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок грошових коштів за договором позики, що підтверджується як правовстановлюючим документом на квартиру, так і іпотечним договором, а також, що при зверненні до суду з позовом про виселення та в судовому засіданні, позивач не вказав в яке жиле приміщення слід виселити відповідача,- то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виселення відповідачки без одночасного надання їй іншого постійного жилого приміщення не відповідає порядку, встановленому законом, а тому, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 р. - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 21.06.2018 р.

Головуючий :

Судді :