Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 295/7686/13ц

провадження № 61-3989св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 8 грудня 2015 року у складі судді Кузнєцова Д. В. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року у складі суддів: Кочетова Л. Г., Гансецької І. А., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 26 жовтня 1985 року перебувала із відповідачем ОСОБА_4 у шлюбі, який був розірваний рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 6 листопада 2012 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами у спільну сумісну власність набуто наступне майно: 1) 24/100 частини житлового будинку № АДРЕСА_1 (кімната 1-4), до якої пізніше було здійснено добудову та на цей час сторонам належать господарські будівлі: гараж, два сараї та частина будинку загальною площею 107,3 кв. м, яка складається з 4-х жилих кімнат, кухні, коридору, ванни, туалету; 2) земельна ділянка площею 0,059 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; 3) земельна ділянка площею 0,045 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач зазначає, що з дня реєстрації шлюбу до його розірвання, вона із відповідачем проживали разом однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, однак ОСОБА_4 не визнає за нею право спільної сумісної власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у м. Житомирі та на зазначені вище земельні ділянки з тих підстав, що правоустановчі документи на спірне майно оформлені на його ім'я.

Посилаючись на принцип рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, положення КпШС України та СК України, ОСОБА_3 просить визнати за нею та колишнім чоловіком право спільної сумісної власності на зазначене вище нерухоме майно по 1/2 частині за кожною із сторін.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Зустрічний позов мотивований тим, що за час спільного сімейного проживання з відповідачем ОСОБА_3 ними було придбано: 1) 24/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, та в майбутньому ним було проведено прибудову до цієї частини будинку, унаслідок чого загальна площа 24/100 будинковолодіння була збільшена до 107,3 кв. м; 2) на ім'я ОСОБА_4 була придбана земельна ділянка площею 0,045 га за адресою: АДРЕСА_2.

Зазначив, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 січня 2015 року за ним було визнано право власності на 1/2 частини житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами на АДРЕСА_1, а тому, на думку ОСОБА_4, решта житлового будинку загальною площею 53,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, є його з відповідачем об'єктом права спільної сумісної власності, яка підлягає розподілу між ними на підставі статті 69 СК України.

Позивач просив суд визнати право спільної сумісної власності на частину житлового будинку загальною площею 53,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, а також на земельну ділянку в АДРЕСА_2 по 1/2 частини за кожною із сторін.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 8 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0559 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожною із сторін.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0450 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 по 1/2 частині за кожною із сторін.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 703 грн 48 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0450 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 по 1/2 частині за кожною із сторін.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 160 грн 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні будинок та земельні ділянки були придбані у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю сторін.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 8 грудня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, а відповідач, заперечуючи проти придбання майна за спільні кошти, не довів наявності обставин, які спростовують можливість застосування статті 22 КпШС України.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка, набута ОСОБА_4 у порядку приватизації, є його особистою власністю, а також тим, що ОСОБА_3 не підтверджено того, що будинок був придбаний та добудований за рахунок коштів подружжя, а судами не встановлено походження коштів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

25 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Відповідно до положень частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Судами встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 26 жовтня 1985 року Червоненською селищною радою Андрушівського району Житомирської області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 31.

6 червня 1989 року позивач ОСОБА_4 придбав 24/100 частини жилого будинку АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу.

Виконкомом Богунської райради народних депутатів позивачу ОСОБА_4 було видано свідоцтво від 27 вересня 1996 року № 113 про право особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами на АДРЕСА_1. Загальна площа будинку становить 107,3 кв. м.

15 лютого 2010 року на підставі рішення Житомирської міської ради від 23 грудня 2009 року № 1143 ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1 площею 0,0559 га.

20 жовтня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2010 року на ім'я ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку № 409, розташовану на території Давидівського масиву Іванівської сільської ради, тов. «Консервщик».

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 6 листопада 2012 року шлюб розірвано.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 січня 2015 року у справі № 295/15684/13-ц, що набрало законної сили, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частини житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами на АДРЕСА_1.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (чинній на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Доводи касаційної скарги про те, що судами не з'ясовано походження грошових коштів, за рахунок яких було придбане нерухоме майно, а також не враховано, що прибудову до будинку проведено тоді, коли між сторонами вже було фактично припинено шлюб, спростовуються матеріалами справи.

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що земельна ділянка, яка була отримана ОСОБА_4 у порядку приватизації, є його особистою власністю та не може бути поділена між подружжям, з наступних підстав.

За положеннями статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Разом з тим, виходячи зі статті 120 ЗК України та 377 ЦК України, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Таким чином, оскільки до ОСОБА_3 перейшло право власності на Ѕ частину житлового будинку, до неї переходить і право власності на Ѕ частину земельної ділянки без зміни її цільового призначення.

Встановивши, що спірне нерухоме майно було придбано у період шлюбу, а також виходячи з принципу рівності часток подружжя, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання права власності на будинок та земельні ділянки по Ѕ частини за кожним.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу. залишити без задоволення, а ухвалені в справі судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 8 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик