АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року

м. Рівне

Справа № 562/1450/17

Провадження № 22-ц/787/905/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шеремет А.М.

учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство "Міське будинкоуправління" Здолбунівської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 січня 2018 року, ухваленого в складі судді Мички І.М., повний текст якого складено 22 січня 2018 року, у справі №562/1450/17,

в с т а н о в и в :

В квітні 2017 року Комунальне підприємство «Міське будинкоуправління» Здолбунівської міської ради звернулося з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що боржники тривалий час користувалися послугами КП «Міське будинкоуправління», однак свої зобов'язань по оплаті наданих послуг не виконували в результаті чого заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території за період з 01 листопада 2008 року по 31 жовтня 2016 року становить 8347,32 грн. Вказує, що нарахування за надані послуги здійснювалось відповідно до рішень виконавчого комітету Здолбунівської міської ради №1705 від 19.05.2010 №140 від 22.06.2011 року, №28.03.2012 року та відповідно до рішення виконавчого комітету Здолбунівської міської ради №231 від 26.11.2014 року за відповідні періоди. Посилаючись на те, що відповідач зобов'язаний нести відповідальність за недотримання вимог нормативно - правових актів у сфері теплопостачання та житлово-комунальних послуг, просить стягнути з ОСОБА_1 в сумі 8347,32 заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкової території грн., 5839,96 грн. інфляційних та 706,77 грн. три відсотки річних від суми заборгованості.

У судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про зменшення позовних вимог та просив стягнути з відповідачів заборгованість за період з 01 травня 2012 року по 31 липня 2016 року в сумі 4710,98 грн.; 2797,28 грн. суми індексу інфляції , 469,39 грн. суми трьох процентів річних.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 січня 2018 року позов Комунального підприємства «Міське будинкоуправління» Здолбунівської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 листопада 2008 року по 31 січня 2016 року в сумі 4710,98 грн.; 2797,28 грн. суми індексу інфляції , 469,39 грн. суми трьох процентів річних.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх зобов'язань по оплаті за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, за період з 01.11.2008 року по 31.10.2016 року утворилася заборгованість в сумі 14894,05 гривень, яка з врахуванням зменшених позовних вимог підлягає стягненню в сумі в сумі 4710,98 грн.; 2797,28 грн. суми індексу інфляції , 469,39 грн. суми трьох процентів річних.

В апеляційній скарзі, поданій 19 березня 2018 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване судове рішення в частині стягнення з кожного з них заборгованості скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що колишній власник ОСОБА_1 не несе відповідальності щодо несплати за надані послуги, а тому він є неналежним відповідачем по вказаній справі. Суд не застосував до спірних відносин строків позовної давності, не визначив початок перебігу такого строку та не врахував, що позовна давність за вимогами, пов'язаними з простроченням щомісячних платежів має обчислюватись окремо за кожним простроченим платежем. Вказує, що договір про надання послуг між нею та позивачем не укладався, доказів про надсилання їй договору за принципом «мовчазної згоди» позивачем не надано. Зазначає, що суд не встановив, а позивач не довів фактичне проживання інших відповідачів і спірному житлі, а тому висновок суду щодо солідарної відповідальності не відповідають вимогам Житлового кодексу УРСР. Посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України, вказує, що стягнення заборгованості за комунальні послуги з врахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних від простроченої суми Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він не є співвласником квартири АДРЕСА_1, а є лише членом сімї власника (квартиронаймачем), оскільки вказана квартира належить на праві спільної часткової власності його дружині. Зазначає, що солідарна відповідальність до вказаних відносин не може застосовується, оскільки така відповідальність відповідно до ст. 64 Житлового Кодексу УРСР може застосовуватись лише до членів сімї наймача, які проживають з ним, однак в даних відносинах наявне лише володіння майном (житлом) в частках, що не є спільним сумісним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення. Вказує, що власники та наймачі зобов'язані укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, однак відповідачі відмовляються від укладення такого договору та від оплати за надані послуги, хоч користуються субсидією. Зазначає, що будь-яких доказів того, що відповідачі не користуються наданими послугами чи такі послуги надаються їм неналежним чином, останніми не надано. Зазначає, що заборгованість в сумі 4710,98 грн. за надані послуги відповідачами не сплачена, а тому до стягнення підлягає також інфляційні в розмірі 2797,28 грн. та три процентів річних в сумі 469,39 грн.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

В частині задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2, ОСОБА_3 рішення суду не оскаржене, а тому, з врахуванням вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що з 01.10.2011 року співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2. Крім того, у вказаній квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_1.

Внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх зобов'язань по оплаті за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, за період з 01.05.2012 року по 31.07.2016 року утворилася заборгованість в сумі 4710,98 грн.; 2797,28 грн. суми індексу інфляції , 469,39 грн. суми трьох процентів річних.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов'язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Згідно вимог ст.322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом сьомим Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов'язання, зокрема, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті З частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом положень ст.625 ЦК України безпідставні.

Посилання відповідачів у апеляційних скаргах на відсутність укладеного договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не заслуговують на увагу, оскільки не укладення договору не виключає можливість стягнення з відповідача на користь позивача вартості отриманих послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Судом першої інстанції правомірно відхилено доводи відповідачів про застосування строку позовної давності, оскільки судовий захист прав позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості, відповідно до вимог ЦПК України міг бути реалізований як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України 2004 року, перериває перебіг строку позовної давності.

У справі № 6-1763цс16 Верховний Суд України 24 травня 2017 року виклав правовий висновок про те, що перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Встановлено, що 20 квітня 2015 року позивач звернувся до суду про видачу судового наказу, який 25 травня 2015 року ухвалою суду скасовано, а тому в такому випадку строк позовної давності переривається. Із позовними вимогами позивач звернувся 24 квітня 2017 року, а тому строк позовної давності не пропущений.

Суд не приймає до уваги твердження скаржників про відсутність відповідальності щодо відшкодування заборгованості ОСОБА_1, так як він не є власником квартири, оскільки воно ґрунтується на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства. Судом встановлено і це стороною не заперечується, що ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі та є споживачем наданих послуг.

Відповідно до ч.3 ст.136 ЦПК України з підстав зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

При подачі апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заявляли клопотання про звільнення від сплати судового збору при подачі апеляційних скарг покликаючись на тяжке матеріальне становище та стан здоров'я. Враховуючи майновий стан скаржників, які мають незначний дохід у вигляді мінімальної пенсії, а також стан здоров'я ОСОБА_4 яка перебуває на «Д» обліку та потребує значних коштів на лікування.

Крім того, враховуючи наведені обставини та забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справи, з одного боку, та інтересами особи щодо можливості звернення до суду, з іншого, на чому наголошує Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини, Апеляційний суд вважає за необхідне звільнити їх від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, а судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Крім того, після відкриття провадження представник позивача 10 травня 2018 року подав клопотання про залишення апеляційних скарг без руху, оскільки апеляційні скарги не оплачені судовим збором.

Розглянувши клопотання та вивчивши доводи, наведені в його обґрунтування, Апеляційний суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що між відповідачами і позивачем існували фактичні договірні відносини, у зв'язку з чим позов про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Втім, апеляційний суд зауважує, що покладаючи на відповідачів солідарну відповідальність щодо сплати заборгованості, суд першої інстанції не врахував, що відносини щодо відповідальності за шкоду, спільно заподіяну кількома особами, регулюються ст. 1190 ЦК України, відповідно до якої особи, які спільно заподіяли шкоду, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Для настання солідарної відповідальності при заподіянні шкоди злочином, вчиненим двома або кількома особами, необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об'єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій.

Враховуючи, що у відповідачів відсутній спільний намір заподіяння шкоди позивачу, тому підстав для застосування соліданої відповідальності немає.

А тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Віталійовичазадовольнити частково.

Абзац другий резолютивної частини рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 січня 2018 року змінити та викласти в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" Здолбунівської міської ради заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2012 року по 31 липня 2016 року по 1994,41 грн. з кожного.»

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: