Справа № 202/3684/18
Провадження № 2/202/1795/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 листопада 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Герасименко В.А.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», третя особа: ФОП ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання угоди недійсною, в якому посилається на те, що вона уклала з ФОП ОСОБА_3 договір AG-30038 від 29.08.2017 року, відповідно до якого останній зобовязувався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність позивача ПВХ конструкцій, а вона зобовязувалася сплатити та прийняти готові вироби. Вартість виробів складала 11938 грн. та оскільки позивач не мала усієї суми для сплати, вона уклала з ПАТ «Акцент-Банк» кредитний договір. Будучи інвалідом 1 групи по зору, позивач не мала можливості прочитати кредитний договір. Представник банку їй розяснив, що вона має сплачувати за договором щомісячно по 343 грн. В подальшому позивач зўясувала, що вона підписала Заяву позичальника ABH0RG46, в якій передбачена щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 432,45 грн., а щомісячний платіж складає 776,32 грн. Згідно Паспорту кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту сума кредиту становить 12355,83 грн., абсолютне подорожчання кредиту 15591,40 грн., а сума платежів за розрахунковий період становить 27947,23 грн., що вдвічі перевищує суму вартості вікон. Всі ці обставини на думку позивача є істотними і такими, що впливають на вчинення правочину. Вважає, що спірний договір вона уклала без врахування важливих умов, оскільки її було введено в оману з вини позивача, що зумовило її звернення до суду з відповідною позовною заявою. Просить суд: визнати недійсним кредитний договір № ABH0RG46 від 29 серпня 2017 року, укладений між нею та ПАТ «Акцент-Банк»; стягнути з відповідача на свою користь суму оплачених щомісячних платежів; зобовязати ПАТ «Акцент Банк» відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

11 вересня 2018 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача, що діє на підставі довіреності № 23003258-К-О від 20 серпня 2018 року, відповідно до якого просить відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що кредитний договір містить пакет документів, який складається з заяви позичальника, паспорту кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість спожитого кредиту та графік погашення кредиту, які мають особистий підпис позивача. Представник відповідача у своєму відзиві звертає увагу суду на те, що позовна заява ОСОБА_2 не містить доказів щодо обставин примушення підписання останньою кредитного договору чи підписання його під впливом омани. З приводу стягнення моральної шкоди, вважає що позивачем не підтверджено факт моральних страждань, які вона зазнала внаслідок дій відповідача.

Представник позивача ОСОБА_1, що діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги № 785 від 22 червня 2018 року, в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Суду надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позові. Крім того, звернула увагу суду на те, що саме представники банку ввели позивача в оману, внаслідок чого вона і підписала оспорюваний кредитний договір.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, однак у своєму відзиві на позовну заяву просив розглядати справу у свою відсутність.

Третя особа ФОП ОСОБА_3 в судове засіданні також не зявився, натомість на адресу суду було спрямовано клопотання про розгляд цивільної справи у його відсутність.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 уклала з фізичною особою підприємцем ОСОБА_3, тобто третьою особою у справі, договір АG-30038 від 29 серпня 2017 року, відповідно до якого останній зобовязувався організувати роботи по виготовленню і передачі їй у власність ПВХ конструкцій, а позивач зобовязувалась сплатити та прийняти готові вироби. Вартість виробів, згідно договору АО-30038 складала 11 938,00 грн. У звязку з відсутністю необхідної суми коштів позивачем було прийнято рішення укласти кредитний договір з ПАТ «Акцент-Банк». 29 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк» укладено кредитний договір № ABH0RG46 та власноруч здійснено підпис на всіх складових документах договору, а саме: паспорт кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість спожитого кредиту, заява позичальника ABH0RG46, графік погашення кредиту.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Положенням ч.3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Аналізуючи зазначені положення цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що відправною точкою для визнання правочину недійсним є момент вчинення правочину, саме порушення вимог ст. 203 ЦК України в момент вчинення правочину дає суду підстави для визнання правочину недійсним.

В судовому засідання встановлено, що в момент вчинення правочину, а саме - під час підписання кредитного договору та інших документів, що є додатками до договору - позивач ОСОБА_2 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі. Посилання позивача на те, що вона уклала договір під впливом обману не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки позивачем не доведено умислу відповідача щодо приховування від неї обставин, які мали істотне значення, та таким чином суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Даний висновок суду узгоджується з положенням п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з узагальненням Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», від 24.11.2008 року, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним.

Вбачається, що саме позивач ОСОБА_2 як сторона, яка діяла під впливом обману, повинна довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Тобто установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Встановлені судом обставини підтверджують, що позивач ОСОБА_2 мала можливість перевірити всі обставини, зазначені в кредитному договорі, а належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача та самого факту обману позивач суду не надала.

Доводи позивача щодо вчинення оспорюваного правочину під впливом обману є безпідставними. З даних обставин вбачається саме власна недбалість позивача, яка не свідчить про умисне введення її відповідачем в оману.

Виходячи з принципу процесуальної рівності учасників справи і враховуючи обовязок, передбачений ст. 81 ЦПК України кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 в ході судового розгляду не довела наявності підстав для визнання кредитного договору № ABHRG46 від 29 серпня 2017 року недійсним та факту обману в діях відповідача ПАТ «Акцент-Банк» при укладенні вказаного договору.

На підставі цього суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем ОСОБА_2 позовних вимог, що свідчить про безпідставність предявленого позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати відносяться за рахунок держави, через те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 229, 230, 626, 627, 628, 638 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», узагальненням Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», від 24.11.2008 року, ст. ст. 12, 13, 77, 78, 81, 141, 246, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.Г. Зосименко