Справа № 523/2252/16-ц
Провадження №2/523/360/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2018 р. Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Бабакова В.П.,

при секретарі Мельніченко Г.О.,

за участю позивача, представника позивача та представника відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні у Суворовському районі м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Він послався на те, що відповідачі розповсюджували щодо нього недостовірні відомості, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію в щотижневій газеті «Наша рідна». Тому просить суд визнати вказані відомості недостовірними, та такими що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача, зобовязати відповідачів опублікувати спростування цих відомостей та стягнути з відповідачів 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, наполягали на його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, та не повідомив про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 34 Конституції України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно із ст.. 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ст.. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.. 10 Конвенції.

На думку суду вказані позивачем висловлювання які, як він стверджує, були зроблені відповідачами в щотижневій газеті «Наша рідна» неможна вважати розповсюдженням інформації в розумінні ст.. 277 ЦК України, оскільки вони носять оціночний характер.

Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року, № 1 від 27.02.2009 року розяснив, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Так, за правилами ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Виходячи з наведеного, оскільки інформацію, яку просить спростувати позивач, не можна віднести до фактичних тверджень і вона не є такою за змістом Закону України «Про інформацію» та ст. 277 ЦК України, підстави для задоволення предявленого позивачем позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 34, 62, 68 Конституції України, ст. 277 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, ст.ст. 12,13,89,95,141,259,263,265,272ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначення строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст складання рішення 22.03.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя