ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8204/16 Номер провадження 22-ц/814/420/18Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний судд в складі колегії суддів судової палати з розглду цивільних справ:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Лобова О.А., Пилипчук Л.І.

секретар Ряднини І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 серпня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про відшкодування моральної шкоди ,-

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 16.05.1995 року він при виконанні службових обов'язків в органах внутрішніх справ отримав тяжкі тілесні ушкодження та отримав 2 групу інвалідності безстроково, згідно довідки МСЕК №0313342 серії 7-66 ТЕ. З 12.12.1998 року йому Головним управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області призначено і в подальшому декілька раз перераховано безстроково пенсію по інвалідності другої групи. В першому кварталі 2007 року пенсійна справа позивача прийнята на облік до Головного управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області. Із серпня 2008 року ГУПФ України на підставі внутрішньої перевірки пенсійної справи та листа Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи від 20.05.2008 року №683 нарахування та виплату пенсії позивачу припинено. Відповідно до постанови Автозаводського районного суду м.Кременчука від 07.02.2011 року у адміністративній справі №2а-14/11 позов ОСОБА_2 про неправомірні дії щодо припинення виплати пенсії по інвалідності та зобов'язання відновлення пенсійних виплат - задоволено та зобов'язано УПФУ Автозаводського району м.Кременчук Полтавської області відновити пенсійні виплати ОСОБА_2 з серпня 2008 року як інваліду 2 групи у відповідності до вимог ЗУ «Про тенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». Постановою Харківського апеляційного іміністративного суду від 19.09.2012 вищевказану постанову скасовано та прийнято нову, якою рішення ГУПФ України Полтавської області про припинення пенсійних виплат позивачу визнано неправомірним, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено та зобов'язано ГУПФ України в Полтавській області відновити пенсійні виплати ОСОБА_2 з серпня 2008 року, як інваліду 2 групи у відповідності до вимог ЗУ « «Про пенсійне забезпечення уковослужбовців. осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та інших осіб». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.10.2015 року скаргу Головного управління Пенсійного фонду України залишено без задоволення.

Вважає, що протиправними діями відповідача у серпні 2008 року його було позбавлено джерела для існування як інваліда 2 групи, та протягом майже 8 років він не отримував належні йому соціальні виплати, та незважаючи на наявність інвалідності, змушений був тяжко працювати, адже повинен був забезпечувати сім'ю, зокрема свого неповнолітнього сина. Такими діями відповідача йому завдано душевних страждань та переживань в результаті чого загострилися хвороби, отримані під час виконання службових обов'язків. У 2009 року позивач змушений був лікуватися у обласній лікарні м.Луцьк у відділенні нейрохірургії, де останньому проводилися операції на хребті, які він сам оплатити не міг, та їх оплачувала його мати, що пригнічувало позивача ще більше. Переживання матері позивача за його здоров'я та соціальна несправедливість до нього з боку органів державної влади призвели до її передчасної смерті на думку позивача. Позбавлення пенсії потягло за собою порушення нормального функціонування організму в цілому, підтримання стану здоров'я стало неможливим через відсутність коштів.. Неможливість придбання продуктів та непродовольчих товарів призвело позивача до непоправних душевних страждань. Самостійне невиконання ГУПФ України в Полтавській області рішення про виплату позивачу пенсії як інваліду 2 групи не виконувалося протягом 4 років. Рішення виконане лише після звернення до Державної виконавчої служби України і навіть не в повному обсязі, не враховано надбавки та індекс інфляції. Вказав, що в результаті незаконної відмови у виплаті пенсії позивач втратив повноцінний сон та можливість в установленому ритмі спілкуватися зі своїми знайомими та друзями, постійно знаходився на тяжкій роботі не піклуючись про своє здоров'я належним чином. Неможливість виконувати високооплачувану роботу та неотримання належної соціальної допомоги призвело до руйнування сім'ї позивача та розлучення.

Просив стягнути з відповідачів 500 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 16 серпня 2018 року задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Колегія суддів перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог. прийшла до слідуючих висновків.

Судом першої інстанції вірно встановлено слідуючі обставини.

ОСОБА_2, 16.05.1995 року при виконання службових обов'язків в органах внутрішніх справ та отримав тяжкі тілесні ушкодження та останньому встановлена група інвалідності безстроково, згідно довідки МСЕК №0313342 серії 7-66 ТЕ.

З 12.12.1998 року позивачу Головним управлінням Міністерства внутрішніх сил України в Полтавській області призначено і в подальшому декілька раз перераховано безстроково пенсію по інвалідності Другої групи.

В першому кварталі 2007 року пенсійна справа позивача прийнята на облік до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Із серпня 2008 року ГУПФ України на підставі внутрішньої перевірки пенсійної справи та листа Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи від 20.05.2008 року №683 нарахування та виплату пенсії позивачу припинено.

Відповідно до постанови Автозаводського районного суду м.Кременчука від 07.02.2011 року у адміністративній справі №2а-14/11 позов ОСОБА_2 про неправомірні дії щодо припинення виплати пенсії по інвалідності та зобов'язання відновлення пенсійних виплат - задоволено та зобов'язано УПФУ Автозаводського району м. Кременчук Полтавської області відновити пенсійні виплати ОСОБА_2 з серпня 2008 року як інваліду 2 групи у відповідності до вимог ЗУ «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2012 вищевказану постанову скасовано та прийнято нову, якою рішення ГУПФ України Полтавської області про припинення пенсійних виплат позивачу визнано неправомірним, адміністративний позов ОСОБА_2 про визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій з припинення пенсійних виплат та зобов"язання поновити пенсійні виплати задоволено у повному обсязі та зобов'язано ГУПФ України в Полтавській області відновити пенсійні виплати ОСОБА_2 з серпня 2008 року, як інваліду 2 групи у відповідності до вимог ЗУ «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.10.2015 року касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишено без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2012 року - без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того факту, що Позивачем неправильно застосовуються норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, зокрема, щодо підстав для відшкодування шкоди, яка відноситься до деліктної відповідальності.

Але з такими висновками не погоджується колегія судів, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що в наслідок неправомірних дій відповідача позивач ОСОБА_2 був позбавлений можливості отримувати пенсійні виплати як інвалід другої групи починаючи з серпня 2008 року.

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 1304.2011 р. 3460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

Пунктами 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови КабінетуМіністрів Українивід 30січня 2013р.№ 45 передбачено, що він визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Положеннями п.10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової)шкоди» №4від 31.03.1995року роз'яснено,що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Таким чином, апеляційний суд у складлі колегії суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, неправильно застосував норми законодавства до спірних правовідносин, в зв'язку із чим ухвалив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд вважає такими, що заслуговують на увагу обставини на які посилається позивач як на обгрунтування позовних вимог та доводи апеляційної скарги, що протягом тривалого часу він, у зв"язку з неправомірним позбавленням його пенсійних виплат відповідачем ГУ ПФУ в Полтавській області у належному розмірі, змушений був прикладати додаткові зусилля для матеріального забезпечення своєї сім"ї, організації свого життя та життя членів сім"ї.

Колегія суддів прийщла до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення апеляційної скарги та стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди з Держави Україна в особі державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з останнього ДКУ на користь позивача в розмірі 20 000 грн., так як саме такий розмір відшкодування буде співмірним заподіяній моральній шкоді ОСОБА_2

В іншій частині доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, так як не підтверджені відповідними доказами.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 серпня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України (01601 м.Київ, вул. Бастіонна,6, ) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 20 000 ( двадцять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя /підпис/ Триголов В.М.

Судді: /підписи/ Лобов О.А.

Пилипчук Л.І.

Копія вірно :