Номер провадження 2/754/4393/18
Справа №754/4804/18
РІШЕННЯ

Іменем України

18 червня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Дмитрієвій А.А.

у відсутності сторін:

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

17.08.2013 р. між нею (позивачем) та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1011. Від шлюбу мають малолітню дитину: доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб фактично розпався, понад 6 місяців проживає з відповідачем окремо. В Деснянський районний суд подана позовна заява про розірвання шлюбу. На даний час проживають за різними адресами, дитина залишилась проживати з позивачем і знаходиться на її (позивача) утриманні.

Відповідач в добровільному порядку належної участі у забезпеченні потреб дитини не бере. Зазначила, що для задоволення тільки першочергових потреб дітей, вона (позивач) витрачає 3 000,00 грн., щомісячно, внаслідок того, що вона (позивач) витрачає кошти на наступне : на їжу, на ліки, засоби гігієни, книги, іграшки, канцелярію, на одяг, взуття, комунальні послуги, кабельне телебачення, тощо.

Вона (позивач) сама несе тягар утримання малолітньої дитини, батько добровільно не утримує свою доньку.

Відповідач є особою працездатного віку, працює в ТОВ «Корпоративна безпека» тому може забезпечувати потреби дитини, у визначеному нею (позивачем) розмірі. Інших неповнолітніх дітей на його утриманні немає. Непрацездатних членів родини, що перебувають на його утриманні, також не має.

Зазначила, що у зв'язку із розглядом справи позивач планує понести витрати, що пов'язані з розглядом справи в орієнтованому розмірі 1 000,00 грн.

На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь, на утримання малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 аліменти в розмірі ? частки від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред'явлення позову і до досягнення дитини повноліття; судові витрати покласти на відповідача та допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою суду від 16.04.2018 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення осіб, у якій роз'яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалу про відкриття спрощеного провадження від 16.04.2018 р. разом з копією позовної заяви та додатками до неї, відповідачеві ОСОБА_2 було направлено за адресою місця реєстрації та згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення (рекомендоване) отримано останнім 30.04.2018 р. (а.с.12).

10.05.2018 р. відповідачем ОСОБА_2 через канцелярію Деснянського районного суду м. Києва було подано відзив на позовну заяву. У відповідності до Відзиву, відповідач зазначив, що частково заперечує проти позову, оскільки вимоги позивач викладені в такому позові є незаконними та необґрунтованими, виходячи з наступного. По-перше, він (відповідач) як батько їхньої спільної з позивачем дитини розуміє свій обов'язок сплачувати аліменти, утримувати свою дитину, надавати їй допомогу морального та матеріального характеру та немає наміру від цього обов'язку жодним чином ухилятися.

По-друге, ряд фактів наведених позивачем у позовній заяві не відповідає дійсності, має надуманий характер та навмисно вводять суд в оману, а саме: відповідача зазначив, що не погоджується з твердженням позивача, що вона витрачає понад 3000 грн., щомісячно для задоволення першочергових потреб дітей, хоча вони з позивачем мають лише одну спільну дитину від шлюбу: щомісячні витрати до яких позивач включила, зокрема, оплату комунальних послуг та кабельного телебачення немає жодного логічного відношення до утримання дитини та задоволення безпосередньо дитячих потреб; не погоджується з твердженням позивача про те, що вона самостійно несе тягар утримання дитини,а відповідач добровільно в цьому участі не приймає, оскільки кожного тижня переважно на вихідних проводить час з донькою, приділяє увагу її вихованню, відвідує з донькою культурно-розважальні заклади (зоопарк, дитячі майданчики, тощо), а також купує подарунки та надає грошові кошти; позивачем не зазначено жодного факту про те, що відповідач надавав матеріальну допомогу майже щотижня в грошовому еквіваленті розміром 500 грн. особисто позивачеві; позивачем не надано жодних доказів (квитанцій, платіжок), які б підтвердили належним чином наведені факти, стосовно щомісячних витрат позивачем для утримання дитини на суму 3000 грн.

По-третє, відповідач зазначив, що його середня місячна заробітна плата згідно довідки про доходи №3 від 02.05.2018 р. складає 2,800 грн., ? частина з неї складає приблизно 700 грн.

Звернув увагу суду на те, що позивачем не надано інформації про її особистий дохід, хоча остання в свою чергу є приватним підприємцем та має особистий бізнес. Просив врахувати суд вищезазначені обставини в відзиві.

Станом на 18.06.2018 р. відповідь на Відзив позивачем подано не було.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом об'єктивно встановлено та вбачається з свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві зареєстрували шлюб, про що 17.08.2013 р. складено відповідний актовий запис за №1011. Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка - «ОСОБА_6», дружини - «ОСОБА_6» (а.с.5).

Під час шлюбу у сторін народилась спільна дитина, донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_4, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, про що в 07.10.2014 р. складено відповідний актовий запис № 3003. Відповідно до свідоцтва про народження, в графі батько прописано - ОСОБА_2 (відповідач), в графі мати - ОСОБА_1 (позивач) (а.с.6).

Позивач ОСОБА_1 зазначила, що малолітня дитина ОСОБА_3 проживає разом з нею. Відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти даного факту та зазначив, що майже кожного тижня, переважно на вихідних проводить час з донькою.

Таким чином, судом об'єктивно встановлено, що малолітня донька сторін ОСОБА_3 проживає з позивачем.

У відповідності до Довідки №3 від 02.05.218 р. директора ТОВ «Корпоративна безпека» Харченко Ю.В., виданої ОСОБА_2, у тому, що він працює в ТОВ «Корпоративна безпека» з 03.07.2017 р. На даний момент займає посаду охоронник. Дохід за період з 03.07.2017 р. по 31.03.2018 р. склав 31 469,51 грн. (а.с.17).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного .

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ч.1 ст.122 Сімейного Кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.

Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ст.181 СК України відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

В силу ст. 182 Сімейного кодексу України,при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України).

Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку визначається кожного року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України».

Статтею 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

В даному випадку суд керується загальним правилом - визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України.

Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції "Про права дитини" незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

При визначенні величини аліментного платежу суд враховує матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька.

Відповідач перебуває в працездатному віці, офіційно працює, відомостей про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надав, являючись батьком малолітньої ОСОБА_3 зобов'язаний утримувати її до повноліття.

Підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено.

При визначенні величини аліментного платежу, оцінюючи надані суду докази, беручи до уваги зазначені приписи діючого сімейного законодавства України, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, те, що відповідач є працездатним та може надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, офіційно працює та має стабільний заробіток, також суд враховує відсутність у відповідача інших дітей, яких він утримує, принаймні протилежного відповідач суду не надав, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька і приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13.04.2018 р. і до досягнення дитиною повноліття.

При визначені розміру аліментів суд не брав до уваги доводи сторони позивача щодо першочергових потреб, які остання витрачає саме на кабельне телебачення, комунальні послуги.

Доводи відповідача про те, що останній надає допомогу позивачу, щотижня в еквівалентному розмірі 500 грн. не знайшли свого підтвердження оскільки відповідачем не було надано жодного підтверджуючого факту, зокрема квитанції.

Суд наголошує, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючі обставини справи станом на сьогоднішній день, суд вважає, що на даний час розмір аліментів в розмірі в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника, щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку буде розумним, достатнім і відповідатиме інтересам дитини, при цьому не порушуючи прав та інтересів відповідача.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідноіз ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів.

На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279 ст. ст.141, 150, 180, 181, 182, 183 Сімейного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2) аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: