ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1050/18 Справа № 213/1675/18 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат",

розглянувши у спрощенному позовному провадженні в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст.369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 30 серпня 2018 року, ухваленого суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 10 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат"», (надалі - ПрАТ «ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я.

В мотивування заявлених вимог посилається на отримання нею професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. Висновком МСЕК у 2004 році їй первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, просив суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 30 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Стягнуто ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 1500 грн. Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач свідомо працювала тривалий час в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища, чим сприяла виникненню захворювання. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у її спричиненні. Позивачем не надано розрахунку розміру моральної шкоди.

Також вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу.

У відзиву на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат ОСОБА_2 просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на її думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу, без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено що згідно записів трудової книжки, позивач ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача з 03 липня 1990 року по 01 грудня 2015 року(а.с. 7-9).

У серпні 2004 року у неї виявлено хронічне професійне захворювання: вегетативно-сенсорна полінеропатія (ангіотрофоневроз) помірної стадії з частими вираженими акроангіоспазмами кистей.

Стосовно отриманого професійного захворювання 31 серпня 2004 року проведено акт розслідування професійного захворювання п. 14 якого встановлено, що професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: у зв'язку з конструктивними недоліками технологічного обладнання за період роботи учнем машиніста конвеєра, машиністом конвеєра, машиністом конвеєра основної виробничої дільниці №1 дробарної фабрики ВАТ «ІНГЗК» підпадала під вплив загальної вібрації, еквівалентний корегований рівень якої перевищував ГДР, робота пов'язана з фізичними перевантаженнями і періодичним статичним навантаженням, величини яких перевищували нормативні величини.

Пунктом 15 Акту встановлено, що причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є тривала робота в умовах впливу загальної вібрації з фізичними перевантаженнями, статичними періодичними навантаженнями, які перевищували нормативні величини: загальна вібрація на 1-5 дБ; маса вантажу, який піднімала і переносила на 7 кг, статичне навантаження при утриманні вантажу двома руками за зміну - на 11000 кг. с. рівень загальної та локальної вібрації еквівалентний корегований рівень загальної вібрації на робочому місці машиніста конвеєра складає 93-97 дБ при ГДР 92 дБ.

Відповідно до п. 10 Акту стаж роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих факторів 14 років 01 місяць (а. с. 10-11).

Висновком МСЕК від 23 вересня 2004 року позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 50% з повторним переоглядом 01 вересня 2005 року та первинно з 20 вересня 2004 року по 01 вересня 2005 року позивачу встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання (а.с.15).

Висновком МСЕК від 13 жовтня 2015 року позивачу повторно встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання з 01 жовтня 2005 року безстроково та повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності з 01 жовтня 2005 року безстроково (а.с.16).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими нею на виробництві професійними захворюваннями.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту розслідування професійного захворювання від 31 серпня 2004 року вбачається, що причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи в умовах шкідливих виробничих факторів, що характеризувались впливом загальної вібрації з фізичними перевантаженнями, статичними періодичними навантаженнями, які перевищували нормативні величини.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв'язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває біль у суглобах.

Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у її здоров'ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований стійкий больовий синдром в стані її здоров'я, внаслідок чого вона переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування.

З акту розслідування професійного захворювання від 31 серпня 2004 року видно, що причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи понад 14 років в умовах шкідливих виробничих факторів: впливом загальної вібрації з фізичними перевантаженнями, статичними періодичними навантаженнями, які перевищували нормативні величини.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, з вини ПрАТ «ІнГЗК», яким було допущено порушення нормативів застосування проти вібраційних засобів.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, через отримане під час виконання трудових обов'язків професійне захворювання на підприємстві відповідача, яке потягло за собою втрату працездатності, встановлення групи інвалідності та необхідності подальшого тривалого лікування в медичних закладах.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності доказів витрат позивача на правову допомогу та розмір їх компенсації.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як видно з матеріалів справи між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги від 01 червня 2018 року. На виконання умов укладеного договору замовником ОСОБА_1 сплачено за розрахунковою квитанцією серії АВ-ТБ 009040 від 01 червня 2018 року 1500 грн. ( а.с.64,65).

Адвокат ОСОБА_2 приймала участь у розгляді справи в судових засіданнях 05 липня 2018 року та 30 серпня 2018 року ( а.с.79-80,102-104).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Апеляційним судом встановлено та перевірено, що розрахункова квитанція серії АВ-ТБ 009040 від 01 червня 2018 року в сумі 1500 грн. на оплату послуг адвоката згідно до договору від 01.06.2018 року документально підтверджують та доводять розмір витрат які сплатила ОСОБА_1 адвокату у зв'язку з розглядом цієї справи, подані нею у встановлений законом строк, підтверджені належними та допустимими доказами. Витрати є співмірними із заявленими вимогами, а отже, колегія суддів погоджується із розміром витрат позивача на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 30 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: