Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 314/635/15-ц

провадження № 61-11067св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2015 року у складі колегії суддів: Бондаря М. С., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 155, 48 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступник прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_3 укладено договір (б/н) від 26 травня 2008 року, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які розміщені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов'язання за договором виконав, проте позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за договором, у зв'язку з чим станом на 30 листопада 2014 року заборгованість за договором становила 27 155, 48 грн та складалася з: 6 327, 40 грн - заборгованість за кредитом, 14 665, 59 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4 631, 28 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом, а також штрафи: 250, 00 грн (фіксована частина), 1 531, 21 грн (процентна складова).

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням останнього платежу 16 січня 2009 року та дати звернення банку до суду 10 лютого 2015 року банк звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції. Суд ухвалив нове рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 380, 93 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що оскільки строк дії картки закінчується в останній день травня 2012 року, строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом підлягають задоволенню частково, а саме: за період з 10 лютого 2012 року до 10 лютого 2015 року в розмірі 16 380, 00 грн (6 327, 40 грн - заборгованість за кредитом, 6 820, 20 грн - заборгованість за відсотками, 2 214, 45 грн - заборгованість за комісією, 250, 00 грн - штраф (фіксована частина), 788, 14 грн - штраф (процентна складова)). Позовні вимоги стосовно несплачених щомісячних платежів за період до 10 лютого 2012 року задоволенню не підлягають у зв'язку зі спливом трирічної позовної давності (початком перебігу якої є 16 січня 2009 року), про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема на порушення апеляційним судом правил застосування позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу із Вільнянського районного суду Запорізької області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 травня 2008 року сторони уклали кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку - кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та банком кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві про видачу кредиту.

Апеляційний суд встановив, що картка «Універсальна» під НОМЕР_1 видана на ім'я ОСОБА_3 26 травня 2008 року та діяла до останнього дня травня 2012 року.

Зі змісту довідки про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, з якою ОСОБА_3 ознайомлений 26 травня 2008 року, про що свідчить його підпис у зазначеній довідці, розмір щомісячних платежів за використання кредиту, який позичальник повинен вносити щомісячно до 25 числа, який слідує за звітним, складає 7 % від заборгованості, проте не менш ніж 50 гривень, штраф за порушення строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів - становить 250 гривень + 5 % від суми позову.

За розрахунком банку, який не оспорювався відповідачем, заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором на 30 листопада 2014 року становила 27 155, 48 грн та складалася з: 6 327, 40 грн - заборгованості за кредитом, 14 665, 59 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 4 631, 28 грн - заборгованості з комісії за користування кредитом, а також штрафів: 250, 00 грн (фіксована частина), 1 531, 21 грн (процентна складова).

Щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на наведене Верховний Суд зробив висновок про відсутність у банку правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що договором встановлений строк кредитування до травня 2012 року, а тому після його закінчення банк мав право вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції не врахував та, частково задовольнивши заяву про застосування позовної давності, погодився із правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором після закінчення строку кредитування.

Щодо правових підстав застосування позовної давності

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред'явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Стягуючи заборгованість за кредитним договором за період з 10 лютого 2012 року до 10 лютого 2015 року, суд апеляційної інстанції не врахував наведених норм та правил, неправильно визначив період, в межах якого підлягає стягненню заборгованість за кредитом.

Для обчислення початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах Верховний Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Враховуючи, що останній платіж, як встановлено судами, здійснено 16 січня 2009 року, строк кредитування закінчився 31 травня 2012 року, а з позовом банк звернувся 10 лютого 2015 року, тому підлягає стягненню заборгованість за відсотками у період з 10 лютого 2012 року (3 роки до звернення до суду) до 31 травня 2012 року (закінчення строку кредитування).

Строк сплати суми кредиту настав 31 травня 2012 року, а тому позовна давність до цієї вимоги не спливла та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, із відповідача на користь банку підлягає стягненню сума заборгованості в розмірі 6 915, 45 грн, що складається із: заборгованість за кредитом - 6 327, 00 грн, заборгованість за відсотками - 588, 45 грн.

У частині стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості Верховний Суд зробив висновок про відсутність підстав для її стягнення в частині нарахування на відсотки, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, а тому необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду (пункт 81 постанови ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Щодо нарахування пені в межах спеціальної позовної давності, то такий розрахунок є необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи та не містить відомостей, за який період нараховувалась пеня та на яку суму заборгованості, зокрема, на загальну заборгованість, суму кредиту чи на відсотки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разіпорушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Зробивши висновок про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, що є підставою для його скасування, Верховний Суд не встановив підстав для залишення в силі рішення суду першої інстанції. Враховуючи, що рішенням суду першої інстанції відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повністю у зв'язку з пропуском позовної давності, такі висновки суду першої інстанції є помилковими та не відповідають нормам матеріального права, рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню.

Встановивши істотне порушення норм матеріального права, враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги, оскільки має виходити з основної мети функціонування суду касаційної інстанції, що полягає у забезпеченні єдності судової практики у всій країні, а також враховуючи, що в силу правил статті 403 ЦПК України для цього суду під час розгляду досліджуваної справи є обов'язковими правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у названому судовому рішенні.

З огляду на викладене та підсумовуючи висновки, Верховний Суд дійшов переконання, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (25,47%), то судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам позову, а саме 69, 16 грн.

Судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню із банку на користь заявника пропорційно задоволеним вимогам касаційної скарги та становить 242, 97 грн (326, 00 грн * 74, 53 %).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 915, 45 грн, що складається із: заборгованість за кредитом - 6 327, 00 грн, заборгованість за відсотками - 588, 45 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 69, 16 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 242, 97 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик