Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 755/16902/16-ц

провадження № 61-9391зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

розглянув заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у складі судді Савлук Т. В., ухвали Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року у складі судді Маляренка А. В., у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») про визнання недійсним кредитного договору.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 05 лютого 2008 року між нею та BAT «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 43 000,00 дол. США, з цільовим призначенням кредиту - на придбання нерухомого майна, та остаточною датою повернення кредиту - до 01 лютого 2028 року. Вважає, що при підписанні кредитного договору банк вніс у нього умови, які прямо суперечать законодавству та порушують конституційні права громадян України, а саме: пункт 6.2 кредитного договору передбачає, що у разі ненадання позичальником кредитору у встановлені цим договором строки/терміни будь-яких документів, обов'язок яких передбачений цим договором, а також за неповідомлення позичальником кредитора про факти, зазначені у пунктах 5.3.6-5.3.7 цього договору, кредитор має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, вказаної у пункті 1 договору; пункт 9.8 - позичальник у день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 530,00 дол. США; пункт 4.1.1 - на позичальника покладається відповідальність у вигляді виплати банку комісійної винагороди у розмірі 3 % від суми, вказаної у пункті 1.1 цього договору, якщо дострокове повне погашення кредиту здійснюється протягом перших 24 місяців строку дії договору, такий розмір відповідальності є несправедливим та незаконним, оскільки такі положення кредитного договору містять умови про зміну у витратах, які не передбачені пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, тому виходячи з аналізу кредитного договору в цілому цей договір фактично містить лише перелік обов'язків позичальника, а банк має обмежений обсяг зобов'язань, що свідчить про наявний дискримінаційний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а тому має місце порушення її прав при укладанні кредитного договору, що є поставою для визнання недійсним кредитного договору за Законом України «Про захист прав споживачів».

Представник ПАТ «Універсал Банк» позов не визнав та пояснив суду, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови шляхом сплати щомісячних платежів на рахунок, відкритий у банку. Закон України «Про захист прав споживачів», відповідно до Рішення Конституційного Суду України та практики Верховного Суду України, після укладення кредитного договору розповсюджується на правовідносини, що виникли з кредитних договорів лише в межах пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний правочин укладений між сторонами за їхньою взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства, при цьому позивач була дієздатною особою на момент укладення договору. Судом не встановлено порушення прав ОСОБА_3 як споживача під час укладання кредитного договору та відповідно видачі кредитних коштів, у тому числі визначення у кредитному договорі штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором та плату за ініціювання кредиту у розмірі, визначеному договором, оскільки встановлення заходів цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання зобов'язань за договором та одноразової сплати комісії за надання кредиту не відноситься до тих платежів, які банк не має права встановлювати для сплати споживачам на користь банку в розумінні положень пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без зміни.

Залишаючи без зміни рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваний договір укладений у письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, які мають істотне значення, та були узгоджені сторонами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 з підстави, передбаченої пунктом 5 частини четвертої статті 328ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд касаційної інстанції виходив з того, що підписанням спірного договору ОСОБА_3 засвідчила, що вона ознайомлена з інформацією, яка наведена у договорі, підтвердила факт ознайомлення з елементами вартості кредиту та умовами кредитування. До банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договорів не зверталась. При укладенні спірного договору ОСОБА_3 діяла свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси прийняла рішення про вибір контрагента та вступила з ним у договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови, а тому підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним не встановлено.

У жовтні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦК України підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У заяві вказує на те, що згідно з пунктом 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255 (далі - Правила № 255), комісійні доходи і витрати - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. За смисловою ознакою виходить, що комісія за ініціювання кредиту - це плата за послуги банку. Відповідно до пункту 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, та обґрунтувати її вартість (зокрема, нормативно-правовими актами щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів і тарифів). Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктами «б» та «в» пункту 2.4 розділу II Правил № 255, і дана комісія там не вказана. Згідно з пунктом 3.6 Правил надання інформації про умови кредитування банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або що їх вчиняє банк або (споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У зв'язку із цим заявник просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017року.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Верховним Судом України зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підставі статті 360-4 ЦПКУкраїни 2004 року Верховний Суд України скасовує судове рішення у справі, яке переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщо установить, що воно є незаконним.

Суди встановили, що 05 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 004-2008-170, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 43 000,00 дол. США, з цільовим призначенням кредиту - на придбання нерухомого майна, та остаточною датою повернення - до 01 лютого 2028 року.

За умовами пунктів 6.1 та 6.2 кредитного договору, за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за цим договором, сторони несуть відповідальність у порядку та на умовах, обумовлених чинним законодавством України та цим договором.

За ненадання позичальником кредитору у встановлені цим договором строки/терміни будь-яких документів, обов'язок надання яких передбачений договором, а також за неповідомлення позичальником кредитора про факти, зазначені у пунктах 5.3.6-5.3.7 цього договору, кредитор має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 10 % від загальної суми кредиту, вказаної у пункті 1.1 договору. Такий штраф підлягає сплаті у гривні, а вразі якщо кредит надано у іноземній валюті, такий штраф розраховується як гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату сплати цього штрафу кредитору.

За умовами пункту 9.8 кредитного договору, позичальник у день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 530,00 дол. США.

Відповідно до пункту 4.11 договору позичальник може здійснювати дострокове повне погашення кредиту в будь-який час, але за умови письмового попередження кредитора про намір здійснити таке дострокове повне погашення не менше, ніж за три робочі дні до дати погашення. При цьому, якщо дострокове повне погашення кредиту здійснюється протягом перших 24 місяців строку дії цього договору, позичальник сплачує кредитору комісійну винагороду у розмірі 3 (три) проценти від суми, вказаної в пункті 1.1 цього договору, при цьому така комісія має бути сплачена у гривні. В разі якщо кредит надано у іноземній валюті, така комісія розраховується як гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату сплати цієї комісії кредитору. Строк сплати такої винагороди - одночасно з достроковим погашенням кредиту.

Заявник зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справ із подібними предметами спору, підставами позовів, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу судових рішень, а також що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_3 надала рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року (справа № 6-17804св16) та від 18 червня 2014 року (справа № 6-16468св14), постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16).

Ухвалюючи постанову від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), Верховний Суд України виходив з того, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» із подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їхня дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року (справа № 6-16468св14), на яку також посилається заявник на обґрунтування своїх вимог, суд касаційної інстанції зробив висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом є незаконним і суперечить положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року (справа № 6-17804св16)суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову про захист прав споживачів та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, з огляду на те, що перевірка документів з надання кредиту не є послугою банку, оскільки зумовлена вимогами закону до порядку організації бухгалтерського обліку та ведення справи, а тому пункт 3.4 вказаного договору є недійсним.

Відповідно до статті 353 ЦПК України2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України2004 року підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а відповідно до пункту 4 частини першої статті 355 цього Кодексу підставою для подання такої заяви є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під подібними правовідносинами необхідно розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судами фактичні обставини справ, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, відновлення становища, що існувало до порушення, з огляду на недоведеність прокурором факту перебування спірної земельної ділянки у складі земель зеленої зони, лісопаркової зони чи зони рекреаційного призначення.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 05 лютого 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.

Отже, пункт 9.8 кредитного договору, за яким позичальник у день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 530,00 дол. США, на думку суду, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору, а тому вважає, що банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій неправильно застосували вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у цій частині.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У разі визнання окремого положення договору несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Проте у суду відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір кредиту є недійсним уцілому, оскільки несправедивість пункту договору про плату за ініціювання кредиту сама по собі не впливає на зміст договору, його істотні умови, цілі, яких прагнули досягти сторони при укладенні цього договору, необхідності у зв'язку із цим змінювати інші умови договору, а також змінювати суть та зміст правовідносин сторін тощо.

Пункти оспорюваного договору про сплату комісії за дострокове повернення кредиту та штрафу за ненадання інформації, що передбачена пунктами 5.3.6-5.3.7 цього договору, відповідають вимогам пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

До ухвалення рішення суду першої інстанції ПАТ «Універсал Банк» заявлено про застосування строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законіпозовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України- від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред'явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Судами встановлено, що позивач обізнана про умови кредитного договору, зокрема з пунктом 9.8, з моменту укладення кредитного договору - з 05 лютого 2008року, а з позовом до суду ОСОБА_3 звернулася у листопаді 2016 року. Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсним пункту 9.8 кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_3 в частині визнання несправедливою умови пункту 9.8 кредитного договору, проте, враховуючи, що позивач пропустила строк позовної давності, у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Отже, рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним пункту 9.8 кредитного договору від 05 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав ніж ті, що вказані у судових рішеннях.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року в частині відмови у визнанні недійсним пункту 9.8 кредитного договору від 05 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого єПублічне акціонерне товариство «Універсал Банк», скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору в частині визнання недійсним пункту 9.8 кредитного договорувід 05 лютого 2008 року укладеного між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», відмовити.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик