Справа №442/7532/18
Провадження №2/442/2361/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Лук»яновича про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого покликаються на те, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 квітня 1996 року, укладеного між нею і ОСОБА_4, посвідченого завідуючою Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №636, вона є власником квартири АДРЕСА_1.

Вказана обставина також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2018 р. №123188729.

Зміна її прізвища з Абраменко на ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-СГ №076094, повторно виданим 13 грудня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області.

У 2000 році між нею та відповідачем (ОСОБА_3) був укладений шлюб.

Відразу після укладення шлюбу з відповідачем у 2000 році, вона зареєструвала його як члена сімї в квартиру №4, що знаходиться в будинку 23 на вул.Котляревського в м.Дрогобичі, що підтверджується будинковою книгою для прописки громадян. Таким чином, відповідач вселився у квартиру як член сімї власника.

Однак, через місяць після реєстрації у квартирі відповідач перестав проживати в ній. 14 листопада 2002 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області було зроблено запис за №316, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-СГ №012472.

Ще до розірвання шлюбу відповідач перестав користуватися житлом за вищевказаною адресою, не користується нею і до цього часу, тобто протягом 18 років. Перешкод у користуванні квартирою позивач, як власник квартири, йому не чинила.

З відповідачем вони перестали спілкуватися одразу після розлучення та не зустрічались і до цього часу. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі між сторонами даного спору не має.

Вона не зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належної їй на праві приватної власності квартири, оскільки їй невідоме місце проживання відповідача.

Вказані обставини породжують для неї - як власника житла, негативні наслідки. Лише сам факт формальної реєстрації відповідача, який не проживає в квартирі створює невиправдані додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги. Причиною є те, що вона повинна витрачати додаткові кошти за зайву, формально зареєстровану особу.

Та обставина, що відповідач вже протягом 18 років без поважних причин не проживає у квартирі №4 будинку №23 на вул.Котляревського в м.Дрогобичі підтверджується Актами про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації №97 від 26.06.2018 року, №173 від 19.09.2018 року, складеними представниками КІІ «Управитель «Житлово-експлуатаційне обєднання» Дрогобицької міської ради, з яких вбачається, що відповідач ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які б йому належали, у квартирі немає, а тому з врахуванням наведеного вище вона змушена вирішувати це питання у судовому порядку.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася, від її представника ОСОБА_6 поступило клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про місце та час проведення судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі.

Учасники справи в судове засідання не зявились, а від так відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно правил ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони.

Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд беручи до уваги клопотання представника позивача, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 квітня 1996 року, укладеного між Абраменко (на даний час ОСОБА_2) ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченого завідуючою Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №636, належить квартира АДРЕСА_1, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2018 р. №123188729. (а.с. 8, 9)

З копії будинкової книги, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2, окрім позивача, зареєстрований ОСОБА_3 Лук»янович. (а.с. 11-14)

З комісійних актів про не проживання особи за місцем реєстрації КП «Управитель «Житлово-експлуатаційне об»єднання» Дрогобицької міської ради від 27.06.2018 року та від 19.09.2018 року, вбачається, що в період з 2000 року і по час обстеження, громадянин ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2, зареєстрований, але не проживає, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали йому не має.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто відповідач, без згоди позивача (власника), використовує належну їй власність для свого реєстраційного обліку. Така реєстрація відповідача є перешкодою для позивача у повному розпорядженні і користуванні належною їй власністю - будинком, тобто ця реєстрація порушує її права власності.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, "власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном".

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації.

При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням слід керуватися роз'ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. №9.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. З Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом».

Отже, судом встановлено факт відсутності відповідача у квартирі понад встановлені законом строки, без поважних причин, оскільки жодних перешкод в користуванні такому зі сторони позивача не чинилося, відповідач добровільно залишив спірне житло і переїхав жити в інше місце.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 80, 81, 258, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_3 Лук»яновича, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 4, що по вул..Котляревського, 23 в м.Дрогобичі, Львівської області.

Стягнути з ОСОБА_3 Лук»яновича в користь ОСОБА_2 704 грн. 80 коп. понесених нею витрат по оплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя О.В. Крамар