АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3050/18 Справа № 183/1332/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, про розірвання договору дарування квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_5, в якому з урахуванням уточнень, просила розірвати договір дарування квартири № 86 в будинку № 12 на мікрорайоні Орільський в м.Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, що був укладений 16 листопада 2016 року, між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1131, а також повернути їй квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.10.1997 року, на праві власності належить квартира за № 86 в будинку № 12 на мікрорайоні Орільський в м.Перещепине Новомосковського району. Квартира складається з чотирьох кімнат, в якій вона значиться зареєстрованою одна, разом з нею без реєстрації в квартирі проживає її онучка разом з чоловіком та малолітніми дітьми.

13 жовтня 2001 року вона склала заповіт, яким заповіла зазначену квартиру своїй дочці ОСОБА_7, якій і передала для зберігання разом з заповітом всі правовстановлюючі документи. Таке рішення щодо заповіту та передачі правовстановлюючих документів на квартиру було мотивоване похилим віком та станом здоров'я, внаслідок якого вона іноді не може розуміти деяких речей.

ОСОБА_3 також являється її онуком, однак проживає окремо, декілька разів відвідував її, забирав погостювати до себе додому. Восени 2016 року він повіз її до нотаріуса в м.Перещепине, де їй дали прочитати якій папери, зміст яких вона не зрозуміла, однак проставила свої підписи.

Через деякий час про події у нотаріуса вона розповіла своїй дочці, яка і дізналася про те, що у нотаріуса вона посвідчила договір дарування, яким подарувала квартиру №

86 в будинку № 12 на мікрорайоні Орільський в м.Перещепине Новомосковського району ОСОБА_3

Позивач наполягала на тому, що ОСОБА_3 скористався її похилим віком та станом здоров'я, обманним шляхом змусив посвідчити довіреність на ім'я невідомої особи, що дало йому змогу отримати дублікати правовстановлюючих документів на квартиру. Зазначену довіреність вона скасувала, однак, відчуження квартири відбулося під впливом обману, тому ОСОБА_2 у своєму позові посилається на вимоги ч.І ст. 230 ЦК України, які встановлюють наслідки вчинення правочину під впливом обману.

З урахуванням уточнення позовних вимог від 17.07.207 року (а.с. 126) ОСОБА_2 просила суд розірвати укладений договір дарування, посилаючись на вимоги ч.4 ст. 727 ЦК України, та зазначила у позові про те, що дарунок є збереженим, ОСОБА_3 не вселився в квартиру, не переоформив особисті рахунки, не має ключів від квартири, на руках має лише договір дарування. Крім того, позивач зверталася з письмовою заявою до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_4 з вимогою про розірвання договору дарування в строки, передбачені законом, однак ОСОБА_3 добровільно відмовляється розірвати договір дарування, до нотаріуса не з'явився, що змусило позивача звернутися до суду.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року відмовлено у задоволені позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсним оскаржуваний договір дарування, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно договору дарування квартири від 16 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1131, ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру № 86 в будинку № 12 на мікрорайоні Орільський в м.Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 52-53).

Квартира, що відчужувала належала дарувальникові на підставі дублікату Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 54).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 після укладення договору дарування не проживає в квартирі № 86 в будинку № 12 на мікрорайоні Орільський в м.Перщепине Новомосковського району (а.с. 139), не сплачує комунальні послуги, однак, вимоги ч.4 ст. 722 ЦК України щодо прийняття дарунка передбачають, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Крім того, розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, навіть у разі збереження дарунку, не можливе без сукупності ознак, визначених однією з частин 1-3 ст. 727 ЦК України.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прихойшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком місцевого суду.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 6 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

При вирішенні справи про визнання договору дарування недійсним судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого нерухомого майна у власність на противагу її тверджень про те, що спірне житло є її єдиним місцем проживання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, помилково не взяв до уваги, що позивач є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), після укладення договору дарування продовжила проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, маючи в ній зареєстроване місце проживання, а також те, що позивач продовжувала сплачувати комунальні послуги за користування спірною квартою і не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірною квартирою, а фактична передача квартири не відбулась. Крім того, суд не врахував, що позивач через похилий вік та безпорадний стан не розуміла, які насправді документи підписує. Крім того, не враховано дії позивача, а саме - скасування нотаріально посвідченої довіреності від 30.08.2016 року, на підставі якої було отримано дублікати правовстановлюючих документів для подальшого укладення оспоррюваного правочину. Укладення договору дарування є вкрай невигідним для неї та не відповідає її внутрійшній волі та обставинам, що склались. Місцевий суд не врахував, що у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність онуку. А також, не враховано наявність і тих обставин, що нею вже було складено заповіт на ім»я дочки та особисто передано на зберігання усі правовстановлюючи документи на спірне майно, які вона могла у будь-який час забрати назад, а протиправність дій дочки у відношенні позивача, а ні відповідачем, а ні матеріалами справи, а ні судовим рішенням не доведена.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням встановлених судом обставин та у відповідності до вимог ст. 5 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зважаючи на викладене, встановивши дійсні обставини у справі та визначивши спосіб захисту, який не суперечить закону, однак у відповідності до викладеної у позові вимоги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України підягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1600 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, про розірвання договору дарування квартири задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири № 86 в будинку № 12 на мікрорайоні Орільський в м.Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, укладений 16 листопада 2016 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1131.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1600 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П. Красвітна

ОСОБА_8