Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 308/3408/15-ц

провадження № 61-27614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Лемак О. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, просила зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) видати готівкою одноразовою операцією через касу належні відповідачу 1 700, 00 дол. США основної суми депозиту та 18, 63 дол. США - невиплачені відсотки.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 15 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір банківського вкладу № 300131/157653/1-15, відповідно до умов якого відповідач відкрив на ім'я позивача вкладний рахунок № НОМЕР_1 у доларах США із сумою вкладу 1 700, 00 дол. США, строком на 32 календарних дні, з виплатою відсотків у розмірі 12, 50 % річних. Втім, взяті на себе зобов'язання щодо повернення вкладу та нарахованих відсотків за його користування відповідач належним чином не виконав і станом на 26 березня 2015 року заборгованість відповідача за договором-заявою № 300131/157653/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 1 місяць в іноземній валюті становить 1 718, 63 дол. США, з яких: 1 700, 00 дол. США - основна заборгованість, 18, 63 дол. США - сума невиплачених позивачу відсотків.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2016 року позов задоволено. Судом зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» видати готівкою одноразовою операцією через касу банку належні ОСОБА_3 грошові кошти за договором-заявою від 15 січня 2015 року № 300131/157653/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» разом з нарахованими відсотками у розмірі 1 718, 63 дол. США; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що правовідносини, які виникли на підставі договору-заяви від 15 січня 2015 року

№ 300131/157653/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші», регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» та Цивільним кодексом України. Згідно із наявним у матеріалах справи розрахунком відсотків річних заборгованість відповідача перед позивачем за відсотками за користування депозитним вкладом становить 18, 63 дол. США. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» свої зобов'язання з повернення суми депозиту належним чином не виконало, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що у зв'язку з ліквідацією банку законодавством визначений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів, який здійснюється за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, є необґрунтованими, оскільки правовідносини між сторонами виникли до прийняття Правлінням Національного банку України постанови про визнання відповідача неплатоспроможним (17 вересня 2015 року), позивач звернулася до суду 26 березня 2015 року до належного відповідача. Таким чином, суд першої інстанції, встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, надавши повну та всебічну оцінку доказам, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у серпні 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права. Заявник зазначив, що з 18 вересня 2015 грудня у відповідача було запроваджено тимчасову адміністрацію. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів з неплатоспроможного банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У поданому на касаційну скаргу відзиві ОСОБА_3 просила її залишити без задоволення з огляду на необґрунтованість та недоведеність.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 30 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 21 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір-заяву № 300131/157653/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 1 місяць в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 1 договору його предметом є розміщення в банку іменного строкового банківського вкладу фізичної особи ОСОБА_3 на строк до 15 лютого 2015 року, з виплатою відсотків у розмірі 12, 50 % річних.

Для обліку вкладу банк відкрив на ім'я вкладника вкладний рахунок № НОМЕР_1 у доларах США із сумою вкладу 1 700, 00 дол. США, що підтверджується меморіальним валютним ордером від 15 січня 2015 року № 28281.

Судами встановлено, що згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком відсотків річних заборгованість відповідача перед позивачем за відсотками за користування депозитним вкладом становить 18, 63 дол. США.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Цього ж дня Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 18 вересня 2015 року.

Згідно із зазначеним рішенням у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській О. С.

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 цього Закону ліквідація

банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним у застосуванні до таких правовідносинах відносно інших законодавчих актів України.

Статтею 36 зазначеного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення майна

(у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 46 цього Закону з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000, 00 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Суди ці положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не врахували, не звернули уваги на те, що з 18 вересня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку.

На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (12 жовтня 2016 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення грошових коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17. Зазначені правові висновки щодо застосування норм права у спірних правовідносинах є обов'язковими для Верховного Суду під час розгляду справи, підстав для відступлення від такого висновку не встановлено.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про зобов'язання видати суму депозиту відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик