Провадження № 22-ц/773/280/18 Категорія: 53 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представників відповідачки - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати та середньомісячного заробітку за період затримки виплат належних сум,

за апеляційною скаргою відповідачки на рішення Луцького міськрайонного суду від 26 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та середньомісячного заробітку за період затримки виплат належних сум.

Позовна заява мотивована тим, що 13.02.2014 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_4 на посаду контролера-касира на підставі трудового договору, який був зареєстрований у Луцькому міському центрі зайнятості, в якому визначено, що відповідач зобов'язується оплачувати працю працівника в розмірі 1 100 грн на місць. Проте з липня 2014 року по листопад 2014 року відповідачка не виплачувала йому заробітної плати та звільнила із займаної посади. Тому позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь середньомісячний заробіток за весь час затримки в розмірі 4 414,53 грн.

Збільшивши розмір позовних вимог з урахуванням своєї роботи у святкові та вихідні дні, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідачки на його користь невиплачену заробітну плату в розмірі 5 133,24 грн, заборгованість із виплати середнього заробітку за період затримки виплати належних йому сум із заробітної плати в сумі 19 659,39 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 15 225,23 грн, а всього 40 017,86 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.08.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату в розмірі 5 133,24 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 15 225,23 грн, середньомісячний заробіток за період виплати належних сум у розмірі 19 659,39 грн, а всього - 40 017,86 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка ФОП ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення місцевого суду зміні із частковим задоволенням позову, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач працював у вихідні та святкові дні, робота у які роботодавцем не була оплачена у подвійному розмірі і ця заробітна плата не була виплачена йому у день звільнення, що є підставою для відповідальності, передбаченої у ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, до таких висновків місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Конституцією України встановлено право на своєчасне одержання винагороди (ч. 7 ст. 43).

Згідно з положеннями ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі в подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст. 107 цього Кодексу.

Робота у святковий і неробочий день оплачується в подвійному розмірі. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку (ст. 107 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ч. 2 ст. 2 цього Закону в структурі заробітної плати передбачена додаткова заробітна плата, яка є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що в разі невиплати працівникові компенсації за роботу у вихідні дні у грошовій формі в подвійному розмірі або ненадання інших днів відпочинку, а також у разі невиплати звільненому працівникові з вини власника або уповноваженого ним органу зазначеної компенсації за роботу у вихідні дні з роботодавця підлягають стягненню компенсація за роботу у вихідні дні, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи справи такої категорії, суди встановлюють факт виконання роботи у вихідний день, з'ясовують наявність домовленостей між сторонами щодо виплати компенсації наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі в подвійному розмірі, зокрема чи звертався позивач до відповідача про надання відповідної компенсації та підстави її невиплати, а також наявність вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні.

У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року в справі №761/12634/15-ц.

Крім того, відповідно до статей 57 та 58 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності відповідно до законодавства.

При змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності.

Місцевим судом встановлено, що 13.02.2014 року ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 уклали трудовий договір, відповідно до умов якого позивача було прийнято на посаду контролера-касира за сумісництвом, та 20.02.2014 року було складено Акт введення в експлуатацію реєстраторів розрахункових операцій. На виконання умов трудового договору ОСОБА_3 приймав оплату за торгівельні місця на Шацькому ринку (а.с.3-4, т.1).

Згідно даного Акту вбачається, що реєстратор розрахункових операцій перебував в контролера ОСОБА_3 і знаходився за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до п. 3 трудового договору ФОП ОСОБА_4 зобов'язувалась оплачувати працю ОСОБА_3 у розмірі 1 100 грн на місяць. При цьому за п. 11 заробітна плата працівника підлягала оподаткуванню у порядку, визначеному законодавством України про прибутковий податок з доходів громадян.

Судом встановлено, що основним місцем роботи ОСОБА_3 було ПрАТ «Шацьке РТП» на посаді контролера-касира.

Відповідно до п. 4 трудового договору час виконання робіт установлюється не більше 20 годин на тиждень згідно з графіком.

У п. 5 трудового договору передбачено, що вихідні дні позивачеві надаються у суботу та неділю. За згодою сторін конкретні вихідні дні можуть змінюватись, про що сторони сповіщають одна одну не пізніше ніж за два дні.

Як встановлено судом, між сторонами спору були відсутні домовленості щодо виплати компенсації наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі у подвійному розмірі.

Даний трудовий договір було розірвано 01.112014 року за прогул працівника, про що зроблено відповідний запис у п. 17 договору (а.с.24, т.1).

Підставою для розірвання трудового договору послугувало зокрема те, що 31.10.2014 року було припинено використання та скасовано реєстрацію реєстратора розрахункових операцій підприємця ОСОБА_4, яким у своїй роботі користувався позивач ОСОБА_3, і що з 01.11.2014 року позивач відсутній на робочому місці через прогули.

В розглядуваній справі судом першої інстанції встановлено, що за період з 13 лютого по 31 жовтня 2014 року ОСОБА_3 відпрацював 49 робочих днів, які припадали на святкові та вихідні дні і підлягають оплаті у подвійному розмірі. Суд прийшов до висновку, що невиплата відповідачкою заборгованості за роботу у святкові та вихідні дні становить 5 133,24 грн з розрахунку згаданих 49 днів х (52,38 грн (середньоденний заробіток позивача) х2)), яка підлягає стягненню з неї на користь позивача. Час роботи у вихідні дні підтверджується наданими позивачем звітами (а.с.74-85, т.1).

Крім того, судом встановлено, що позивачу згідно з відомостей про виплату грошей за 2014 рік було виплачено заробітну плату за вересень 2014 року в сумі 896,91 грн та в жовтні 2014 року в сумі 1 413,02 грн, середній заробіток позивача складає 2 309,93 грн. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2014 року по 30.05.2016 року, який підлягає до стягнення з відповідачки на користь позивача, становить 19 659,39 грн (383 дні х 51,33 грн), а сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яка підлягає до стягнення станом на 30.05.2016 року згідно розрахунку, становить 15 255,23 грн (а.с.71-73, т.1).

З огляду на наведене, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні узгоджується з нормами матеріального права, наявними у справі доказами та встановленими у даній справі обставинами.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду в частині кількості відпрацьованих днів, розміру невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати її частини у зв'язку з порушенням строків її виплати і відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів не може.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд неправильно визначив кількість святкових та вихідних днів за період з березня по жовтень 2014 року в які працював позивач та за які йому підлягає до стягнення невиплачена заробітна плата. Оскільки за даними долученої під час апеляційного розгляду справи бухгалтерської довідки за всі відпрацьовані позивачем з лютого по жовтень 2014 року повні місяці заробітна плата йому нараховувалась по 1100 грн на місяць, як це передбачено згаданим договором незалежно від кількості відпрацьованих годин і днів, слід вважати, що за роботу у вихідні і святкові дні заробітна плата нараховувалась і виплачувалась в одинарному, а не подвійному розмірі. З огляду на це, за кожен з цих днів позивачу для забезпечення подвійного розміру оплати роботи у вихідні і святкові дні належить до виплати ще середньоденний заробіток.

Кількість святкових та вихідних днів згідно наявних у справі доказів за період з березня по жовтень 2014 року включно становить 46 днів. Отже, виходячи з розміру місячної заробітної плати позивача 1 100 грн, в кожному місяці залежно від кількості святкових та вихідних днів, розмір невиплаченої заробітної плати буде різнитися і обраховуватиметься за такою формулою: заробітна плата ділиться на кількість робочих днів у місяці і множиться на кількість святкових та вихідних днів у цьому місяці. За березень сума невиплаченої заробітної плати становить 275 грн (1 100 грн/20 х 5), за квітень - 157,14 грн (1 100 грн/21 х 3), за травень - 347,37 грн (1 100 грн/19 х 6), за червень - 405,26 грн (1 100 грн/19 х 7), за липень - 382,61 грн (1 100 грн/23 х 8), за серпень - 495 грн (1 100 грн/20 х 9), за вересень - 200 грн (1 100 грн/22 х 4), за жовтень - 191,30 грн (1 100 грн/23 х 4). Загальний розмір невиплаченої заробітної плати за 46 святкових та вихідних днів становить 2 453,68 грн.

Виходячи із встановленого апеляційним судом розміру невиплаченої заробітної плати за роботу у вихідні і святкові в 2 453,68 грн, розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати буде становити 1 349,52 грн. Розмір даної компенсації розрахований за формулою: сума несвоєчасно виплаченої заробітної плати помножити на індекс споживчих цін наростаючим підсумком за час затримки. Оскільки у період за який позивач просив стягнути цю компенсацію - з листопада 2014 року по квітень 2016 року включно (а.с.71-72, т.1), індекс споживчих цін наростаючим підсумком за час затримки становив 0,55, у зв'язку з чим вказаний розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в 1 349,52 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача (2 453,68 грн х 0,55).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

Виходячи з даних наведеної вище бухгалтерської довідки, позивачу за останні два місяці роботи перед звільненням (вересень і жовтень 2014 року) нараховано заробітну плату в розмірі 2 200 грн (1 100 грн + 1 100 грн). З врахуванням кількості робочих днів у цих двох місяцях (45), середньоденний заробіток позивача у цей період становив 48,89 грн (2 200 грн : 45 днів) Середній заробіток за період затримки розрахунку за період з листопада 2014 року по 30 травня 2015 року, про який позивач зазначає у своїй зміненій позовній заяві (а.с.71), в якому налічується 383 робочих дні, при умові безспірності сум, належних до виплати звільненому працівникові, становив би 18 724,87 грн (48,89 грн х 383 дні). Частка заборгованої заробітної плати у цьому середньому заробітку є незначною і становить 13,1% (2 453,68 грн : 18 724,87 грн).

Оскільки в розглядуваному випадку наявний спір щодо розміру належних до виплати при звільненні позивачу сум і цей розмір є меншим від того, що вказує позивач, та становить незначну частку у середньому заробітку, суд вважає за необхідне застосувати в цій ситуації принцип співмірності, з врахуванням якого визначає розмір цієї компенсації (яка не є власне заробітною платою, винагородою за виконану роботу) у 2 500 грн.

З огляду на наведене, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення невиплачена заробітна плата за роботу у вихідні і святкові дні в сумі 2 453,68 грн, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 1 349,52 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 2 500 грн.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду в даній справі, як таке що в неповній мірі відповідає нормам матеріального права та встановленим у справі обставинам, підлягає зміні, що має наслідком часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України з відповідачки в дохід держави слід стягнути 487,20 грн судового збору.

Доводи апеляційної скарги про те, що вини відповідачки у затримці виплати позивачу заробітної плати немає, оскільки останній не прибув до роботодавця на її неодноразові повідомлення з'явитись за розрахунком, є безпідставними, так як за встановленими судом обставинами відповідачка навіть не нарахувала позивачу заробітну плату за роботу у вихідні і святкові дні, а тому не могла пропонувати йому розрахункові в межах цього елементу (складової) оплати праці.

Встановлений ст. 223 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за вирішенням спору в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку позивачем не пропущений, оскільки на час пред'явлення розглядуваного позову позивачу не виплачено заробітну плату за роботу у вихідні і святкові дні, тобто не здійснено остаточний розрахунок, з часу проведення якого починає свій перебіг зазначений строк.

Щодо вимог про стягнення заробітної плати за роботу у вихідні і святкові дні і компенсації втрати її частини у зв'язку з порушенням строків її виплати, яка (компенсація) є по суті частиною (втраченою) заробітної плати, то зазначені строки звернення на них не поширюються.

Те, що позивач в процесі розгляду первісної позовної заяви збільшив свої вимоги, змінивши фактично підставу і предмет позову, не впливає на результати розгляду цього трудового спору, оскільки така змінена позовна заява прийнята до розгляду судом першої інстанції і має розглядатися судом апеляційної інстанції.

Доводи представників відповідачки про меншу кількість відпрацьованих позивачем робочих годин документально (табелями обліку робочого часу, тощо) не підтверджені і не мають по суті правого значення для вирішення розглядуваного трудового спору, оскільки, як встановлено судом, за умовами трудового договору позивач повинен був працювати не більше 20 годин на тиждень, а його оплата праці встановлювалась в розмірі 1 100 грн на місяць і не залежала від кількості відпрацьованих у місяці днів чи годин.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення підлягає зміні, а пред'явлений позивачем ОСОБА_3 позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 26 серпня 2016 року в даній справі змінити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за роботу у вихідні і святкові дні в сумі 2 453 (дві тисячі чотириста п'ятдесят три) грн 68 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 1 349 (одна тисяча триста сорок дев'ять) грн 52 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 2 500 (дві тисячі п'ятсот) грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в дохід держави 487 (чотириста вісімдесят сім) грн 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: