Апеляційне провадження № 22-ц/796/4901/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/36725/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Білич І.М., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Хрістіан Дерр»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Юнівес»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5,

на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого та проголошеного 28 березня 2018 року під головуванням судді Остапчук Т.В. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва о 09 год. 45 хв.,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач ТОВ «ХРІСТІАН ДЕРР» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07 вересня 2016 року о 15 год. 50 хв. по бульвару Дружби Народів, 35 у м. Києві відбулась ДТП за участю автомобіля позивача та відповідача. Відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року відповідача ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні ДТП. Страховиком відповідальності відповідача є ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС» на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/9871995 від 07 червня 2016 року, до якого позивач звернувся для виплати страхового відшкодування.

У зв'язку із пошкодженням з вини відповідача автомобіля позивача, для відновлення свого порушеного права були зроблені наступні фактичні витрати та сплачено:

- 522 грн. - діагностика електронних систем та ходової частини автомобіля (платіжне доручення №7404 від 13 вересня 2016 року);

126 388,94 грн. - вартість ремонтних робіт та запчастин (матеріалів) 450 грн. - заміна пошкодженого номерного знака автомобіля в сумі 127 360,94 грн. для відновлення пошкодженого автомобіля та відновлення свого порушеного права користування автомобілем, та необхідно понести ще витрати в сумі 10 103,81 грн. для повного відновлення пошкодженого автомобіля, а всього на суму 137 464 грн. 75 коп.

08 лютого 2017 року ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» перерахувала на рахунок TOB «ХРІСТІАН ДЕРР» в якості страхового відшкодування суму у розмірі 86 400 грн. 00 коп.

Посилаючись на вищезазначене, позивач просить стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням ), що становить 51 064 грн. 75 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь на користь ТОВ «ХРІСТІАН ДЕРР» матеріальну шкоду в розмірі 44 260,34 грн., судові витрати у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування своїх доводів вказує, зокрема, що судом першої інстанції не розглянуто та не вирішено клопотання відповідача про витребування документів, а саме квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної та витяг з декларації по ПДВ. Судом першої інстанції не розглянуто заяву з проханням покласти судові витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу, на позивача. Крім того, судом першої інстанції в резолютивній частині рішення взагалі не вказано порядок розподілу судових витрат.

Позивачем не проведено відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу на суму 10 103 грн. 81 коп. з 7 вересня 2016 року по сьогоднішній день та не надано доказів, що підтверджують реальні збитки та фактичний ремонт за калькуляцією від 5 жовтня 2016 року № СЧ-0004774. Також посилався на те, що ТОВ «Українська автомобільна група» обчислювало вартість відновлювального ремонту з урахуванням податку на додану вартість і позивач сплатив вказаний ПДВ, а тому у позивача виникло право на віднесення суми ПДВ в розмірі суми 21 151,82 грн. до податкового кредиту.

Вважав, що у разі віднесення позивачем суми ПДВ у розмірі 21 151 грн. 82 коп. по контрагенту ПАТ «Українська автомобільна корпорація» до податкового кредиту, який підлягає бюджетному відшкодуванню або використовується для зменшення суми податкового боргу - існують всі правові підстави для зменшення розміру матеріальної шкоди, яка заявлена позивачем у позовних вимогах.

Зазначав, що фактичний розмір шкоди становить 106 209 грн. 12 коп., тобто 137 464 грн. 75 коп. - 10 103 грн. 81 коп. (не проведений та неоплачений ремонт за калькуляцією від 05.10.2016р. №СЧ-0004774) - 21 151 грн. 82 коп. (розмір ПДВ, що підлягає бюджетному відшкодуванню) = 106 209 грн. 12 коп. У зв'язку з фактичним відшкодуванням ПАТ «СК «Юнівес» матеріальної шкоди на суму 86 400 грн. 00 коп., розмір невідшкодованої Скаржником матеріальної шкоди становить 19 809 гри. 12 коп.: 106 209 грн. 12 коп. - 86 400 грн. 00 коп. = 19 809 грн. 12 коп.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо відшкодування вартості другого номерного знаку, кондиціонеру та трубки кондиціонеру на суму 6 379,41 грн. не оскаржується, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, і не переглядається апеляційним судом.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги та підтримав поданий 29 травня 2018 року відзив.

Представник третьої особи ПАТ «СК «Юнівес» у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений за законом належно.

Неявка представника третьої особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 7 вересня 2016 року о 15 год. 50 хв. по бульвару Дружби Народів, 35 у м. Києві відбулась ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1, який належить ТОВ «ХРІСТІАН ДЕРР» під керуванням ОСОБА_7 та автомобіля «Форд» д.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4

Відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва від 2 листопада 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні ДТП.

Страховиком відповідальності відповідача є ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС» на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/9871995 від 7 червня 2016 року, до якого позивач звернувся для виплати страхового відшкодування.

У зв'язку із пошкодженням з вини відповідача автомобіля позивачем для відновлення свого порушеного права були зроблені наступні фактичні витрати та сплачено:

- 522 грн. - діагностика електронних систем та ходової частини автомобіля (платіжне доручення №7404 від 13 вересня 2016 року);

- 126 388,94 грн. - вартість ремонтних робіт та запчастин (матеріалів) (платіжне доручення №7424 від 19 вересня 2016 року; платіжне доручення №7459 від 29 вересня 2016 року; платіжне доручення №7460 від 29 вересня 2016 року);

- 450 грн. - заміна пошкодженого номерного знака автомобіля (платіжне доручення №7449 від 26 вересня 2016 року).

Оплата вищевказаних сум підтверджується платіжними дорученнями та виписками з рахунку позивача, що містяться в матеріалах справи.

Ремонтні роботи на автомобілі позивача були проведені Автосервісною філією «Бровари-Авто» ПАТ «Українська автомобільна корпорація» , яка є офіційною автосервісною організацією офіційного дилера автомобілів марки КІА і виконання ремонтних робіт цією організацією було зумовлено тим, що на автомобіль позивача, в тому числі оригінальні запчастини, відремонтовані вузли та агрегати, поширюється гарантія офіційного дистриб'ютора (ПАТ «Українська автомобільна корпорація»), яка діє протягом 60 місяців з дати продажу, тобто до травня 2018 року.

8 лютого 2017 року ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» перерахувала на рахунок TOB «ХРІСТІАН ДЕРР» в якості страхового відшкодування суму у розмірі 86 400 грн. 00 коп.

Позивач в судовому засіданні суду першої інстанції вказував, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 51 064 грн. 75 коп.

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована на 100 000 грн. (відповідно до полісу обов'язкового страхування) та додатково на 200 000 грн. (відповідно до Договору добровільного страхування цивільної відповідальності).

Судом встановлено, що страхове відшкодування здійснювалось страховиком в порядку, встановленому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/9871995 від 7 червня 2017 року (діє на території України), відомості про який було надано позивачу відповідачем після настання дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до умов Полісу, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становила 100 000 грн.

В судовому засіданні позивачем зазначалося, що до подання відповідачем додаткових заперечень у справі йому не було відомо про наявність Договору добровільного страхування.

Судом установлено, що реальні витрати у зв'язку із пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, складаються з витрат, які вже зробив для відновлення пошкодженого автомобіля на суму 127 360,94 грн., а також витрат, які має зробити для повного відновлення пошкодженого автомобіля на суму 10 103,81 грн., що підтверджується документами, які містяться в матеріалах справи

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Хрістіан Дерр» частково, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача, незалежно від наявності вини володільця джерела підвищеної небезпеки, на користь позивача підлягає стягненню майнова шкода, яка є витратами на відновлення автомобіля, завданого внаслідок страхового випадку.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про доведеність вимог відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Відповідно до положень ч.ч.1 та 2 ст.509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст.11 цього кодексу.

У відповідності до ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст.999 ЦК законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1.07.2004 №1961-IV.

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності закон №1961-IV (ст.3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 закону №1961-IV).

Згідно зі ст.6 Закону №1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом закону №1961-IV (стст.9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст.1194 ЦК, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок щодо страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК).

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК).

Відповідно до ст.511 ЦК зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, установлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із чч.1 та 4 ст.636 ЦК договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом,якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст.599 ЦК виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі ст.1194 ЦК - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (стст.36, 37 закону №1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст.1194 ЦК.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст.1194 ЦК, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі №6-2808цс15.

З урахуванням установлених обставин справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищено небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред'явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.

Отже, позивач має право на стягнення з відповідача, на підставі ст. 1194 ЦК України та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка ним одержана від страховика, незалежно від укладення між відповідачем та ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №ПС-000038-ДГО/16/КВ4/ПП від 7.06.2016, стороною якого позивач не є.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не розглянуто та не вирішено клопотання відповідача про витребування документів підлягають відхиленню, оскільки були предметом дослідження суду першої інстанції, хоча і не витребовувалися.

Як вбачається з журналу судового засідання від 3 жовтня 2017 року представником відповідача було заявлено клопотання про витребування відповідних доказів, яке судом розглянуто та вирішено. Разом із поясненнями позивача від 15 листопада 2017 року були додані копія витягу з реєстру платників податку на додану вартість та копії податкових накладних (т. 1 ас.ас.137-143).

Доводи апеляційної скарги щодо незазначення порядку розподілу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу відповідача, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 7 вересня 2017 року між ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_5 укладено Договір про надання правової допомоги.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що підвереджують розмір витрат на правничу допомогу адвоката пов'язану саме з цією справою та представництво інтересів відповідача у вказаній справі.

Крім того, всупереч ч. 3 ст. 137 ЦПК України, відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, що унеможливлювало визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Відтак, підстав для стягнення з ТОВ «Хрістіан Дерр» на користь відповідача витрат на правничу допомогу, апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів, які підтверджують реальні збитки та фактичний ремонт за калькуляцією від 5 жовтня 2016 року № СЧ-0004774 не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) абовідшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування.

Збитками, зокрема є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, у зв'язку із пошкодженням автомобіля позивача, останнім для відновлення свого порушеного права було сплачено 127 360, 94 грн., що підтверджується актом виконаних робіт, платіжними дорученнями, виписками по рахунку.

Крім того, вартість необхідних робіт для відновлення пошкодженого автомобіля становить 10 103, 81 грн. згідно з калькуляцією №СЧ-0004774 від 5 жовтня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для зменшення розміру матеріальної шкоди, яка заявлена позивачем у позовних вимогах на суму сплаченого позивачем ПДВ в розмірі 21151 грн. 82 коп. є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Апеляційний суд погоджується з висновком про те, що спір, який вирішується у вказаній судовій справі, не виник із спору, пов'язаному із виконанням податкових зобов'язань, сплатою та утриманням податків та зборів відповідно до Податкового кодексу України. У зв'язку із чим, при вирішенні цього спору застосування податкового законодавства, на які посилається відповідач, як на підставу для звільнення від обов'язку відшкодувати оплачені позивачем витрати до яких входить сума ПДВ, є абсолютно безпідставним та необґрунтованим.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Сплачена позивачем сума ПДВ в розмірі 21 151,82 грн. є фактичними витратами позивача, які останній зробив у зв'язку із пошкодженням його автомобіля, внаслідок ДТП, а відтак є реальними збитками.

Відповідно до положень Податкового кодексу України, у разі отримання грошових коштів від Відповідача (в т.ч. за рішенням суду у даній справі) позивач буде зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання та відповідно сплатити до Державного бюджету України ПДВ в розмірі 20%, а тому відсутні підстави для зменшення суми матеріальної шкоди на суму сплаченого позивачем ПДВ в розмірі 21 151,82 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору.

В зв'язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 21 червня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: