Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 713/1065/16-ц

провадження № 61-19674св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Чорногузівська сільська рада Вижницького району Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування заповіту.

Позовна заява мотивована тим, що він є спадкоємцем за заповітом

від 08 грудня 1993 року, оформленого його батьком ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 Від спадщини він не відмовлявся. До нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи протягом 6 місяців він не звертався, оскільки не знав про наявність вищезазначеного заповіту і деякий час перебував у місцях позбавлення волі.

Стверджував, що народився, зареєстрований та проживає по

АДРЕСА_1. Крім нього до кола спадкоємців першої черги за законом входять інші діти спадкодавця: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У ОСОБА_3 є свідоцтво про право власності на весь житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, але їй згідно заповіту має належати 1/2 житлового будинку, тому вказане свідоцтво необхідно визнати в судовому порядку недійсним та скасувати, як незаконне.

25 травня 2015 року на його запит Чорногузівська сільська рада надала відповідь № 612 про те, що до 15 жовтня 1994 року власником житлового будинку був ОСОБА_4, а з 20 травня 1995 року житловий будинок належить ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право на спадщину, і в неї є свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 06 липня 2010 року.

Наявність права власності ОСОБА_3 на все нерухоме майно суперечить волі заповідача та порушує його права, як спадкоємця, унеможливлюючи вчинення подальших дій по оформленню спадкового майна на нього за заповітом. Спадкодавець висловлював бажання про те, щоб частка його майна дісталась йому та його дітям: йому - 1/2 житлового будинку,

1/2 житлового будинку і підвал - ОСОБА_6, літня кухня - ОСОБА_7. Однак ОСОБА_3 порушила його права, заволодівши всім спадковим майном і не повідомила його про вчинення дій по оформленню на себе всієї спадщини. Йому невідомо, яким чином ОСОБА_3, яка не зазначена в заповіті, стала власником усього спадкового нерухомого майна.

Він має намір звернутися до суду з позовом про визначення йому додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, але свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_3 є перешкодою для оформлення відповідних документів на спірне спадкове майно.

Ураховуючи викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог,

ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане 24 лютого 2006 року

ОСОБА_3 та скасувати заповіт ОСОБА_4 від 15 жовтня 1994 року, який був оформлений від його імені секретарем Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області Вірста Н. Д.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2016 року у складі судді Пилип'юка І. В. позов ОСОБА_2 задоволено частково. Заповіт ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, який посвідчений 15 жовтня 1994 року секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області ВірстаН. Д. та зареєстрований в реєстрі за № 20 - визнано недійсним. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2, видане 24 лютого 2006 року виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на ім'я ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_2, Вижницького району Чернівецької області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що заповіт ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, який посвідчений 15 жовтня 1994 року секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області Вірста Н. Д. та зареєстрований в реєстрі за № 20 - складений та посвідчений з грубим порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, встановленого Законом України «Про нотаріат» (в редакції від 02 вересня 1993 року) та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня

1994 року № 22/5, а, отже не відповідає вимогам статті 541 ЦК УРСР

1963 року і тому його потрібно визнати недійсним. Заповіт ОСОБА_4

від 08 грудня 1993 року в силу положень частини другої статті 544 ЦК УРСР 1963 скасований його ж заповітом від 15 жовтня 1994 року. Оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2, видане виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 24 лютого 2006 року взамін свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 червня 1995 року, то і воно є недійсним в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на

1/2 частку спадкового житлового будинку.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасоване. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, ухваливши рішення у справі, вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_6, не залучивши її до участі у справі в якості співвідповідача за позовною вимогою про скасування заповіту, складеного ОСОБА_4

15 жовтня 1994 року. Ухвалюючи рішення в частині визнання недійсним зазначеного заповіту, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, який закріплений в статті 11 ЦПК України. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та рішення суду першої інстанції позивач просив скасувати оспорюваний заповіт, а не визнати його недійсним. При цьому вирішив питання про права та обов'язки Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької не залучивши її до участі у справі в якості співвідповідача за позовною вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 лютого 2006 року серії НОМЕР_2, яке видане нею на ім'я ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; висновки судів не відповідають обставинам, які мають істотне значення для справи, унаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки. Суд апеляційної інстанції не дав оцінку доводам письмового заперечення ОСОБА_2, не вірно вказав у рішенні дату смерті ОСОБА_4, ОСОБА_6 приймала участь у справі як свідок.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на касаційну скаргу

ОСОБА_2 у якому вона зазначила, що рішення має бути законним та обґрунтованим.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_2 у якому вона зазначила, що згідно договору дарування від 30 жовтня 2013 року вона подарувала спірне домоволодіння свої дочці ОСОБА_10 Суд першої інстанції не перевірив хто є власником домоволодіння та земельної ділянки на час розгляду справи, не залучив ОСОБА_10 в якості відповідача у цій справі, чим порушив її права та законні інтереси. Посилалась на те, що ОСОБА_2 здає приміщення в піднайм за договором від 26 березня 2007 року, тому він проживає у спірному будинку не постійно.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 17 липня 2015 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої входив житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_2, що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради № 30 від 22 травня 1995 року, наданої 26 жовтня 2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області та копіями довідок виконкому Чорногузівської сільської ради № 612

від 25 травня 2015 року та № 1319 від 01 липня 2015 року.

На день смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом були його діти: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2,

ОСОБА_6, ОСОБА_7, що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області № 1319 від 01 липня 2015 року.

08 грудня 1993 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого з його майна 1/2 частину жилого будинку по вул. АДРЕСА_3 в с. Чорногузи Вижницького району Чернівецької області заповів ОСОБА_2,

1/2 частину жилого будинку і підвал заповів ОСОБА_6, літню кухню заповів ОСОБА_7 Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області 08 грудня 1993 року ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за № 17, що підтверджується копією його дублікату.

15 жовтня 1994 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповідав (закреслено без застереження «своєму синові») своїм дочкам ОСОБА_6 і ОСОБА_3 у рівних частинах.

20 червня 1995 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого вона успадкувала право власності на житловий будинок, який розташований по вулиці АДРЕСА_3 в селі Чорногузи Вижницького району Чернівецької області (а.с. 104).

24 лютого 2006 року виконавчий комітет Чорногузівської сільської ради видав свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_4 в селі Чорногузи Вижницького району Чернівецької області серії

НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 55).

На підставі вказаного вище свідоцтва ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на житловий будинок 24 лютого 2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24 лютого 2006 року № 9939228.

За змістом статей 33, 119 ЦПК України 2004 року на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Заповіт це односторонній правочин, як і правочин про прийняття (відмову від прийняття) спадщини, який також є одностороннім. Сторонами у справі про визнання заповіту недійсним повинні бути спадкоємці, які у ньому зазначені.

Згідно останнього заповіту від 15 жовтня 1994 року все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право ОСОБА_4 заповів своїм дочкам ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних частинах (а.с. 76).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, правильно встановив характер спірних правовідносин та визначив норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги й те, що ОСОБА_6 не залучено до участі у справі як відповідача, а суд апеляційної інстанції на стадії перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку позбавлений такої процесуальної можливості, обґрунтовано відмовив у позові. При цьому дійшов правильного висновку про те, що вирішення питання про визнання спірного заповіту недійсним пов'язане з правами ОСОБА_6

Посилання ОСОБА_2 на те, що незалучення ОСОБА_6 до участі у справі як співвідповідача ніяким чином не впливає на її права та обов'язки є необґрунтованими з огляду на те, що у спірному заповіті спадкодавець заповів своє майно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у рівних частках, а тому вирішення цього спору стосується прав останньої.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк