Провадження № 22-ц/779/261/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні та середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати при звільненні з роботи по день фактичного розрахунку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 13 грудня 2017 року в м.Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 06.08.2013 року по 29.06.2017 року вона працювала на посаді заступника головного бухгалтера в Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (далі - ІФ ОДОСЛГП).

ОСОБА_1 вказала, що згідно із записом №22 у трудовій книжці, її було звільнено з роботи 29.06.2017 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку з ліквідацією підприємства) з посиланням на Наказ №18 від 29.06.2017 року. Цим же наказом звільнено з роботи ще 205 працівників ІФ ОДОСЛГП.

При цьому, всупереч вимог статтей 44,47,49, ч.1 ст.83, ч.1 ст.116 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки» в день звільнення відповідачем не було видано копії наказу про звільнення, письмового повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні, не проведено повного розрахунку. Крім того, на вимогу позивача, відповідач не надав довідки про заробітну плату та інші нарахування.

Посилаючись на розрахункові листи, які видавались відповідачем щомісячно, ОСОБА_1 зазначила, що станом на кінець червня 2017 року до видачі їй належало 33 022,40 коп., з яких: 12 187 грн.82 коп. - сума простороченого зобов'язання та 20 834 грн. 40 коп. - заробітної плати за 29 днів червня 2017 року, включаючи суму компенсації за невикористану відпустку та суму допомоги при звільненні.

З огляду на відсутність офіційної інформації на підтвердження даних про суми заборгованості з виплати заробітної плати, суми компенсації за невикористані дні відпустки та суми вихідної допомоги при звільненні, які вказані у розрахункових листах, позивач просила суд першої інстанції витребувати дану інформацію у відповідача.

Посилаючись на вищевказані обставини, а також на положення ст.117 КЗпП України, ОСОБА_1 просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на її користь:

- заборгованість по заробітній платі станом на 29.06.2017 року;

- компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки;

- вихідну допомогу в сумі середнього місячного заробітку;

- середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, в користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 12449,11 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 14457,80 грн., вихідну допомогу в сумі середнього місячного заробітку в розмірі 6115, 49 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 22170,72 грн. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів.

Позивач ОСОБА_1 на заочне рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що задовольняючи її позов, суд першої інстанції невірно провів розрахунок середнього заробітку.

Так, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку №100, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

ОСОБА_1 вказала, що у відповідності до розрахункових листів за квітень, травень 2017 року та відомостей з пенсійного фонду їй нарахована заробітна плата у розмірі: за квітень 6770,63 грн., за травень - 5322,52 грн.

При цьому за обидва місяці позивач отримала талони на харчування на суму 340 грн. у квітні 2017 року і 400 грн. у травні 2017 року. Згідно п. 4 Порядку №100 ці суми повинні виключаться при обчисленні розміру середньомісячної заробітної плати.

Отже, на думку апелянта, розмір заробітної плати, яка береться до уваги при розрахунку середньомісячної заробітної плати, становить:

- за квітень 2017 року: 6770,63 грн. - 340,0 грн. = 6430,63 грн.;

- за травень 2017 року: 5322,52 грн. - 400,0 грн. = 4922,52 грн.

При цьому кількість фактично відпрацьованих апелянткою робочих днів у квітні та травні 2017 року становить 36 (у квітні 20 днів, у травні 16 днів).

Сума заробітної плати за квітень-травень 2017 року становить 11 353,15 грн. (6430,63 грн.+ 4922,52 грн.).

Відтак розмір середньоденної заробітної плати становить 315,37 грн. (11 353,15 грн./36).

Тоді розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2017 року по 13.12.2017 року становить: 315,37 грн.*123 р.д.=38 790,51 грн.

Посилаючись на вказані обставини, апелянт просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, рішення враховуючи новий розрахунок середнього заробітку.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем в порядку ст.360 ЦПК України не подавався.

Відповідно до п.8 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року.) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В засіданні апеляційного суду апелянт заявлені вимоги підтримала, просила задоволити апеляційну скаргу.

Належно повідомлений відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив.

Вислухавши доповідача, пояснення сторони, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним державним об'єднанням спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 06.08.2013 року.

29.06.2017 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.13-16).

Із наявної копії розрахункового листа за червень 2017 року вбачається, що при звільненні відповідач не провів із ОСОБА_1 повний розрахунок, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 33022,40 грн. До цієї суми враховані заборгованість по зарплаті, компенсація за 70 днів невикористаної відпустки у розмірі 14457,80грн., допомога при звільненні (а.с.19).

За змістом ст.ст.40,47 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

В силу дії ст.44 КЗпП, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст.117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно п.20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року N 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідач, в порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП, не виплатив позивачеві належні до оплати суми заробітної плати, що є підставою для стягнення суми заборгованості, а також середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП.

Однак, при обчисленні суми середнього заробітку, належного до стягнення з відповідача, судом не повністю враховано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Так, відповідно до п.п.4,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995, № 100 (далі - Порядок №100) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Обчислюючи середній заробіток, суд першої інстанції вірно взяв до уваги зарплату позивачки за квітень 2017 року (6770,63 грн.) та за травень 2017 року (5322,52 грн).

Проте в порушення п.4 Порядку № 100, від вищевказаних сум судом не відмінусовано суми дотацій на харчування, а саме: 340,0 грн. - за квітень 2017 року та 400 грн. - за травень 2017 року.

Враховуючи наведене, розмір заробітної плати, з якої слід виходити при обчисленні середньоденної заробітної плати, становить: за квітень 2017 року - 6430,63 грн. (6770,63 грн. - 340,0 грн.) і за травень 2017 року 4922,52 грн. (5322,52 грн - 400,0 грн.), а разом за два місяці - 11 353,15 грн.

Також при обчисленні кількості відпрацьованих робочих днів у квітні-травні 2017 року судом помилково визначено їх як 39, замість 36 (20 робочих днів у квітні та 16 робочих днів у травні).

Отже, розмір середньоденної заробітної плати повинен становити: 11 353,15 грн. / 36 = 315,17 грн.

За правилами ч.1 ст.117 КЗпП з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення.

Суд першої інстанції вірно вказав, що в даному випадку такий період включає робочі дні з дня звільнення (29.06.2017 р.) до дня постановлення рішення судом першої інстанції (13.12.2017 р.). При цьому суд зіслався на лист Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та зазначив кількість робочих днів як 123, що не відповідає інформації, наведеній у вищевказаному листі.

Враховуючи спірний період (з 29.06.2017 року по 13.12.2017 року), а також інформацію про робочі дні, вказані у листі Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р., фактична кількість робочих днів, з якої слід виходити при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки, становить 117 днів, а саме:

- 1 р.д. - за червень 2017 року;

- 21 р.д. - за липень 2017 року;

- 22 р.д. - за серпень 2017 року;

- 21 р.д. - за вересень 2017 року;

- 21 р.д. - за жовтень 217 року;

- 22 р.д. - за листопад 2017 року;

- 9 р.д. - за грудень 2017 року

Таким чином, розмір середнього заробітку, який слід стягнути з відповідача на користь позивача за час затримки виплати заробітної плати, повинен становити: 315,37 грн. * 117 р.д. = 36 898,29 грн., відповідно, рішення суду підлягає зміні в зазначеній частині.

Відповідно до ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору як позивач у справах про стягнення заробітної плати, тому за правилами ст.141 ЦПК України судовий збір на користь держави слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382,383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду 13 грудня 2017 року змінити в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки у виплаті зарплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (м. Івано-Франківськ, вул. Княгинин, 44, ) в користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, і реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_1) середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 29.06.2017 року по 13.12.2017року в розмірі 36 898 грн.29 коп. (тридцять шість тисяч вісімсот дев'яносто вісім гривень двадцять дев'ять копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (м. Івано-Франківськ, вул. Княгинин, 44, ) на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України) 699 грн. 20 коп. судового збору, у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також 1048грн. 80 коп. судового збору, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 02 квітня 2018 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Матківський Р.Й.