Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/14374/15-ц

провадження № 61-307св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

представник позивача - Белінський Віктор Анатолійович,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка ВладиславаСергійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Хоменко О. Л. від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В., від 16 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 05 березня 2013 року відповідачем акцептовано публічну пропозицію банку на укладення договору про відкриття поточних рахунків, надання і використання платіжних карток та комплексного обслуговування фізичних осіб-резидентів України (далі - публічна пропозиція) шляхом підписання анкети-заяви № 006-W/066829. Відповідно до умов встановлення та обслуговування кредитного ліміту на картковому рахунку відповідача 05 березня 2013 року рішенням кредитного комітету позивача відповідачу було встановлено кредитний ліміт відповідно до банківського продукту «Партнер» в сумі 6 700 грн зі сплатою 36 % річних строком на 12 місяців з можливістю пролонгації та пролонговано до 28 лютого 2015 року. Зазначив, що відповідач був повідомлений про умови кредитування шляхом опубліковання інформації на офіційному сайті банку, йому була відомо про сукупну вартість кредиту, переваги і недоліки кредитного продукту відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Банк відкрив відповідачу поточний рахунок НОМЕР_1 у гривнях, емітував і надав клієнту платіжну карту, встановивши кредитний ліміт в сумі 6 700 грн. Відповідач скористався кредитними коштами, однак свої зобов'язання в частині повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконував, у зв'язку із чим станом на 23 квітня 2015 року заборгованість за кредитним договором склала 9 591 грн 39 коп., з яких: заборгованість за кредитним договором - 0 грн, заборгованість прострочена (несанкціонована) за кредитним договором - 4 594 грн 71 коп., нараховані відсотки за заборгованістю - 4 058 грн 03 коп., нараховані відсотки за простроченою (несанкціонованою) заборгованістю - 938 грн 65 коп., яку просив суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів належного повідомлення відповідача про встановлення йому у травні 2013 року кредитного ліміту у розмірі 6 700 грн відповідно до пункту 4.5.3 публічної пропозиції, та використання таких коштів за наявності на рахунку у вказаний період заробітної плати у розмірі 11 997 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 березня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновки суду першої інстанції про відсутність доказів належного повідомлення відповідача про встановлення кредитного ліміту у розмірі 6 700 грн та використання останній вказаних коштів, є правильними.

У грудні 2017 року в особі уповноважена особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Валендюк В. С. подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку без згоди клієнта встановити іншу суму кредитного ліміту ніж та, що визначена в анкеті-заяві, повідомивши про це рекомендованим листом або за допомогою СМС-повідомлення на мобільний телефон протягом семи днів з дати прийняття відповідного рішення банком. Оскільки після належного повідомлення відповідача про встановлення кредитного ліміту, останнім здійснено розрахунок платіжною картою, вважає, що ОСОБА_5 використав кредитні кошти, однак обов'язок з їх повернення не виконав.

У січні 2018 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, зазначаючи про те, що ті обставини, на які посилається заявник були предметом дослідження судами і висновки, зроблені ними з даного приводу, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 05 березня 2013 року відповідачем було акцептовано публічну пропозицію АТ «Банк «Фінанси та Кредит»на укладення договору про відкриття поточних рахунків, надання і використання платіжних карток та комплексного обслуговування фізичних осіб-резидентів України шляхом підписання анкети-заяви № 006-W/066829 від 05 березня 2013 року.

Відповідно до умов договору банк відкриває клієнту поточний рахунок НОМЕР_1 у гривні, емітує та надає клієнту платіжну картку, здійснює обслуговування КР і ПК клієнта.

На виконання умов договору відповідачем була отримана платіжна картка.

Пунктом 4.5.1 публічної пропозиції на укладення договору банк на підставі анкети-заяви клієнта у порядку та на умовах, що визначені договором, може встановити клієнту кредитний ліміт на КР.

Згідно пункту 4.5.3 публічної пропозиції на укладення договору сума кредитного ліміту зазначається у анкеті-заяві клієнта. При цьому банк залишає за собою право, а клієнт шляхом підписання анкети-заяви клієнта погоджується із тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку без згоди клієнта відмовити у встановленні кредитного ліміту або встановити іншу суму кредитного ліміту, ніж та, що визначена в анкеті-заяві. При цьому банк повідомляє клієнта про встановлення/відмову у встановленні кредитного ліміту із зазначенням розміру та строку дії встановленого кредитного ліміту шляхом відправки рекомендованих листів або за допомогою SMS-повідомлення на мобільний телефон клієнта та/або шляхом здійснення телефонного дзвінка на номери телефонів, зазначені в анкеті-заяві, протягом 7 банківських днів з дати прийняття відповідного рішення банком.

У своїй анкеті-заяві від 05 березня 2013 року ОСОБА_5 зазначив суму кредитного ліміту в розмірі 1 тис. грн.

Підтримуючи позов, банк указував на те, що в позовній заяві допущено технічну помилку у даті прийняття рішення кредитного комітету про встановлення іншої суми кредиту, фактично рішення приймалося 08 травня 2013 року, а ліміт встановлено відповідно до банківського продукту «Партнер». Рішення кредитного ліміту оформлене переліком клієнтів, яким були відкриті карткові рахунки для отримання заробітної плати з сумами кредитного ліміту, який банк мав намір їм встановити. Позивач указував, що одразу ж після встановлення кредитного ліміту відповідача було проінформовано за допомогою телефонного дзвінка про встановлення кредитного ліміту в розмірі 6 700 грн, замість 1 тис. грн. Крім того, 29 травня 2013 року на номер відповідача, зазначений в анкеті-заяві було направлене SMS-повідомлення про встановлення кредитного ліміту в сумі 6 700 грн, яким відповідач і скористався, проте вказану суму кредиту не повернув та відсотки за користування нею не сплачує.

Заперечуючи проти позову банку, ОСОБА_5 зазначав, що працював в ПАТ «Київсоюзшляхпроект» з 01 серпня 2011 року по 24 квітня 2013 року. З березня 2013 року заробітна плата працівникам виплачувалась на банківські карточки. Так, на підставі анкети-заяви № 006-W/066829 від 21 лютого 2013 року позивачем було надано йому платіжну картку Visa Electron. Так як при звільненні з ним не було проведено розрахунку в повному обсязі, а при перевірці картки 28 травня 2013 року він з'ясував, що йому перераховані кошти, він вважав, що це і є його заробітна плата, а в бухгалтерії підтвердили, що розрахунок проведено та йому необхідно протягом двох днів зняти кошти і повернути підприємству платіжну картку. Знявши з картки частину коштів готівкою, рештою він розрахувався за покупку двох мобільних телефонів, яка відбулась 29 травня 2013 року. Перший телефон він придбав о 13-10 год, о 13-12 год в сусідньому магазині другий, а вже о 13-13 год він отримав SMS-повідомлення від банку наступного змісту: «вітаємо. На Вашу зарплатну картку встановлено кредитний ліміт 6 700 грн. Купуйте зараз сплачуйте потім».

Зателефонувавши в банк, він повідомив, що кредит йому не потрібний, оскільки він звільнився та попросив заблокувати платіжну картку. Зазначає, що придбав телефони за отриману ним 24 травня 2013 року заробітну плату.

Відповідно до довідки ПАТ «Київсоюзшляхпроект» № 25 від 16 травня 2013 року, ОСОБА_5 дійсно працював у вказаному товаристві з 01 серпня 2011 року на посаді заступника начальника відділу та його дохід за період з 01 січня 2013 року по 24 квітня 2013 року склав 2 118 грн 30 коп.

Згідно із випискою по рахунку ОСОБА_5, наданого позивачем, на рахунок відповідача 24 травня 2013 року надійшла заробітна плата в сумі 11 997 грн.

Актом взаємозвірки SMS-повідомлень між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фарос Мобайл» встановлено, що повідомлення на телефон відповідача зі змістом «Вітаємо. На Вашу зарплатну картку встановлено кредитний ліміт 6 700 грн. Купуйте зараз сплачуйте потім», було відправлене 29 травня 2013 року о 13:11: 53, записане о 13:12:06, а відповідно до чеків відповідачем 29 травня 2013 року було придбано два телефони, відповідач здійснив розрахунок платіжною карткою за два мобільні телефони вартістю 2 299 грн кожний о 13:12:37 та о 13:12:42.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суди виходили з недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів належного повідомлення відповідача про встановлення йому 08 травня 2013 року кредитного ліміту в сумі 6 700 грн у 7-денний термін з дня прийняття кредитним комітетом рішення про встановлення іншого кредитного ліміту. При цьому, ураховуючи те, що 24 травня 2013 року на рахунок відповідача надійшла заробітна плата у сумі 11 997 грн, то відсутні підстави вважати, що при купівлі телефонів 29 травня 2013 року він використав кредитний ліміт в сумі 6 700 грн, оскільки SMS-повідомлення банку про його встановлення відповідачу було відправлено 29 травня 2013 року в момент, коли відповідачем вже було проведено дві трансакції з використанням платіжної картки.

Так, відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (чинної на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Пунктом 4.5.5 публічної пропозиції на укладення договору передбачено, що строк дії кредитного ліміту встановлюється умовами кредитування відповідної програми банку, що зазначена в анкеті-заяві та відраховується з дати фактичного встановленого кредитного ліміту на КР Клієнта. Датою фактичного встановлення кредитного ліміту вважається дата повідомлення банка про встановлення кредитного ліміту відповідно до пункту 4.5.3. Використання клієнтом за рахунок кредитного ліміту будь-якої суми коштів, розглядається сторонами як згода клієнта на встановлення ліміту в дату надходження відповідного повідомлення про встановлення кредитного ліміту.

Таким чином, зважаючи на ту обставину, що на рахунку відповідача на час придбання телефонів 29 травня 2013 року знаходились кошти, перераховані роботодавцем 24 травня 2013 року в розмірі 11 997 грн, купівля телефонів та запис SMS-повідомлення банку відбулись в одну і ту ж секунду відповідного часу, колегія суддів суду касаційної інстанції, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_5, використовуючи картку при розрахунку за телефони надав згоду на встановлення ліміту в дату надходження відповідного повідомлення про встановлення кредитного ліміту, як це передбачено пунктом 4.5.5 публічної пропозиції на укладення договору.

При цьому будь-яких доказів того, що розрахунок за придбані відповідачем телефони відбувся саме за кошти кредитного ліміту, а не власні кошти останнього, які зберігались на картці, позивачем також не надано, як і не надано доказів про те, що відповідач надав згоду на встановлення кредитного ліміту і в подальшому, тобто після 29 травня 2013 року.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка Владислава Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило