АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1566/18 Справа № 195/1345/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Дніпро 03 квітня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

комерційний банк «Приватбанк»,

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у вересні 2017 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача виниклу заборгованість за кредитним договором /а.с.2-3/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 вересня 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку с визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобовязання за даним договором. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 липня 2017 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та у звязку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.52-53/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які банк посилалася у своїй позовній заяві /а.с.55-58/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 вересня 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, на підставі особистої заяви відповідача. За умовами договору ОСОБА_2 отримав від банку кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки /а.с.8/.

Строк дії договору встановлено 12 місяців з моменту його підписання (п.1.1.7.12 умов договору).

Згідно з умовами кредитного договору Позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту в розмірі та в строки, визначені тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачу кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в розмірі 400 грн., яку (картку) відповідач отримав та використала кредитні кошти в своїх цілях.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами. Останній внесений позичальником платіж в рахунок погашення заборгованості був здійснений 27 січня 2014 року, яким частково було погашено існуючу заборгованість /а.с.6, 62-65/.

Умовами договору передбачений обовязок позичальника погашати заборгованість по кредиту, відсоткам та інші платежі встановлені банком у відповідності з тарифами.

Пунктом 1.1.5 кредитного договору сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобовязань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

У порушення умов кредитного договору від 25 вересня 2012 року, позичальник свої зобовязання виконував неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 31 липня 2017 року утворилася заборгованість в розмірі 29 574, 66 грн., з яких 325, 72 грн. заборгованість за кредитом, 23 164, 43 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4 200 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1 384, 51 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с. 6, 62-65/.

Під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, відповідачем була надана заява про застосування строків позовної давності до кредитних відносин.

Встановивши зазначені обставини та враховуючи наведені норми закону, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про застосування до даних правовідносин норм матеріального права, а саме статей 257, 267 ЦПК України за наслідками яких відмовив в задоволені позовних вимог ПАТ КБК «Приватбанк» в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що банком не було пропущено строк позовної давності, оскільки термін дії кредитної картки встановлено до серпня 2016 року, тобто договір діє до цього часу. Таким чином, на час предявлення банком свого позову спірний договір діяв.

Проте з наведеними твердженнями колегія суддів не може погодитись, з наступних підстав.

На підтвердження строку дії картки банком було надано скрін копію с веб-сайту privatbank.ua з особистого кабінету ОСОБА_2 у Приват24, проте колегія судів критично ставиться до наданого доказу, з огляду на те, що вхід в систему інтернет банкінгу відноситься до повноважень власника картки, оскільки для входу в особистий кабінет Приват24 необхідне ввести ідентифікатор (логін) або номер мобільного телефону та пароль, який встановлює власник картки, тоді як банк надає будь-яки виписки по рахункам з власної системи з доступом працівників банку.

Так відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наданих банком розрахунків заборгованості вбачається, що останній платіж в рахунок погашення існуючої заборгованості був здійснений відповідачем 27 січня 2014 року /а.с. 6/.

Тоді як, банк звернувся до суду з даним позовом лише 04 вересня 2017 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності /а.с.48-49/. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_3