Справа № 209/1662/18
Провадження № 2-з/209/19/18
У Х В А Л А

25 червня 2018 року Суддя Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1, розглянувши заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, третя особа - Приватне підприємство "Роял вояж тур", про стягнення збитків завданих споживачу туристичних послуг.

Заявниця ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на рухоме майно належне на праві власності відповідачу ОСОБА_3

ОСОБА_4, а саме: транспортний засіб Nissan Juke 2012 р.в. обємом двигуна 1598 куб.см. зареєстрований 21.03.2013 року за ОСОБА_3 код іпн 222121838; грошові кошти належні ОСОБА_3 на р/р 4547 AT

«ОСОБА_5 України» мфо 305482 код іпн/ЄДРПОУ НОМЕР_1 та картковому рахунку

до нього; грошові кошти належні ОСОБА_3 карткових рахунках у

комерційних банках, у тому числі на транзитному рахунку № 9100 у ДРУ ПАТ КБ

«Приватбанк» код ЗКПО банку 14360570, МФО 305299; карта № 4731 2171 0396 6717

належна ОСОБА_3 код іпн 222121838.

Дослідивши зазначену заяву, суд дійшов такого.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 р. „Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, приймає до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов'язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, в порушення зазначених норм в позивач не обґрунтував та жодним чином не зазначив, з яких підстав він дійшов висновку про неможливість чи утруднення у майбутньому виконання рішення суду.

Позивач не довів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. У заяві відсутнє обґрунтування застосування забезпечення позову, відсутні дані, які б підтверджували наявність ризиків, які призведуть до невиконання або ускладнення виконання рішення суду, оскільки згідно поданої заяви ці дані ґрунтуються на особистому припущені позивача.

Відповідно до заяви про забезпечення позову, позивачем запропоновано накласти арешт на рухоме майнота грошові кошти, що знаходяться у відповідача, в межах позовних вимог.

Встановлено, що відповідачем у справі є фізична особа-підприємець, яка, як турагент, надає туристичні послуги, та, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, зареєстрована у 2006 році, в процесі припинення не перебуває.

Враховуючи інформацію про відповідача та незважаючи на те, що між сторонами дійсно виник спір, відсутні підстави для висновку, що на даний час існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Сама лише відмова відповідача задовольнити вимоги позивача у добровільному порядку не може бути підставою для забезпечення позову шляхом накладення арешту.

Враховуючи наведене, в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись статтями 149, 150 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області або через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя О.О.Лобарчук