АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/2037/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року, яке ухвалено суддею Тихомировим І.В. об 12 годині 31 хвилині у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про відібрання малолітньої дитини та визначення постійного місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_3 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 з жовтня 2013 року.

23 жовтня 2014 року у сторін народилася дитина - син ОСОБА_4.

В грудні 2014 року у зв'язку з скрутним матеріальним становищем їх сім'ї, позивач була вимушена повернутися на роботу в КЗ «Нікопольський культурно-дозвіллєвий центр», а син, за спільною домовленістю з відповідачем та його батьками, залишився проживати в родині відповідача.

В квітні 2016 року сторони припинили шлюбні відносини та з того часу проживають окремо.

З травня 2016 року малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає в сім'ї ОСОБА_4. Позивач кожного дня відвідувала дитину, проводила з сином всі вихідні дні та щомісячно надавала кошти на його утримання в сумі 1000,00 грн.

Згодом відповідач та його сім'я почали чинити їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, не дозволяли приходити в їх дім, а спілкуватися з дитиною можна було лише на вулиці та під наглядом.

14 лютого 2017 року позивач звернулася з відповідними заявами до Нікопольської місцевої прокуратури та Нікопольського відділу поліції з приводу незаконного утримування малолітнього ОСОБА_4, однак належного досудового розслідування не було проведено.

26 лютого 2017 року, під час чергової прогулянки з сином, позивач забрала сина на постіне проживання до себе додому за адресою: АДРЕСА_2, де вона машкає разом зі своєю матір'ю.

13 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_2, під час прогулянки з сином, схопив дитину та разом з сином сів до автомобілю, який швидко до них під'їхав, тобто фактично викравши у позивача малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вважає, що малолітній ОСОБА_4 повинен проживати разом з нею, з тих підстав, що вона має постійний заробіток, може забезпечити йому належні умови для проживання та розвитку. Вважає, що перебування сина в сім'ї відповідача негативно впливає на його виховання та психологічний стан здоров'я. До того ж відповідач не має стабільного доходу для матеріально забезпечення сина.

Враховуючи наведені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд відібрати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та визначити місце проживання малолітньої дитини з матір'ю за адресою її місця проживання.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позоом до ОСОБА_1 про визначення місця постійного проживання дитини.

Зустрічний позов мотивовано ти, що він проживав із ОСОБА_1 та вони мають спільного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

В квітні 2016 року, після припинення шлюбних відносин, між ним та ОСОБА_1 було досягнуто згоди, що малолітній ОСОБА_4 залишиться проживати в його сім'ї, до того часу, поки ОСОБА_1 на знайде житло з належними умовами для проживання дитини.

26 лютого 2017 року ОСОБА_1 забрала дитину та не надавала можливості бачитися з сином до березня 2017 року.

На думку ОСОБА_2, мати дитини - ОСОБА_1 належним чином не піклується про стан здоров'я сина, та на зауваження з цього приводу вела себе агресивно, відмовлялася від будь-якої допомоги з його боку, тому, з огляду на її поведінку та на затяжну хворобу сина, 13 квітня 2017 року ОСОБА_2 вирішив повернути дитину до себе для подальшого лікування.

ОСОБА_2 вважає що дитина повинна лишитися разом з ним, оскільки в будинку в якому він проживає разом з батьками створені всі належні умови для проживання дитини та його належного виховання. Він є фізичною особою-підприємцем, отримує стабільний дохід та має можливість утримувати дитину та забезпечити їй всі умови для розвитку та комфортного проживання, тоді як ОСОБА_1 не може забезпечити синові належні умови для прожваиння.

Посилаючись на викладене, просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2.

Малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, передано матері ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою цього ж суду від 11 січня 2018 року залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне та необ'єктивне з'ясування судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, які суд вважав встановленими. Зокрема, ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду не відповідає інтересам дитини та судом не було взято до уваги те, що він має можливість забезпечити належний рівень виховання та розвитку сина, тоді як ОСОБА_1 навіть не може забезпечити належні санітарно-гігієнічні умови для проживання сина. При цьому, ОСОБА_2 наголошує на тому, що ОСОБА_1 проживає у будинку 1917 року побудови, з житловою площею 15,5 кв.м., на якій зареєстровано та проживають три дорослі різностатеві особи, а власником цього будинку є ОСОБА_5, яка померла 20 років тому і до цього часу спадщину після неї ніхто не прийняв. Також, відповідач акцентує увагу суду й на тому факті, що навіть один із членів комісії відмовився підписувати Акт обстеження житлово-побутових умов позивача.

Відповідач вважає, що висновки суду про встановлення факту самочинної зміни місця проживання дитини з боку його батька не відповідають дійсності, оскільки дитина з двомісячного віку проживала саме з батьком і лише 1,5 місяців зі своєю матір'ю. Пояснення ж третьої особи щодо розвитку у дитини мовних вад, на думку відповідача, взагалі не повинні були прийматися судом до уваги, оскільки ця особа не мала права посилатися на неперевірені обставини та не є фахівцем у цій області медицини.

Також, відповідач вважає, що рішення суду забезпечує найкращі інтереси позивача ОСОБА_1, однак, жодним чином, не захищає інтереси малолітньої дитини, вважаючи, що найкращі умови для проживання та розвитку дитини можуть бути забезпечені саме ним.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що він звертався до Уповноваженого представника з прав дотримання прав дитини щодо оскарження незаконних висновків Служби у справах дітей, якою було застосовано Декларацію прав дитини, яка не є для України міжнародним документом, у зв'язку з чим просив суд відкласти судове засідання. Натомість, суд не врахував цих обставин та ухвалив по справі заочне рішення, а при розгляді заяви відповідача про перегляд заочного рішення послався на те, що підстави для його перегляду відсутні, а тому відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду від 11 січня 2018 року, як незаконну.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона проживає з вересня 2017 року в орендованій квартирі АДРЕСА_1, де забезпечено всі необхідні умови для проживання та розвитку малолітньої дитини.

При цьому, зазначила, що у будинку АДРЕСА_2 вона не проживає та не має намір там мешкати разом зі своїм малолітнім сином.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008р., під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Зважаючи на те, що інтереси дитини мають превалювати над інтересами батьків, з метою повного та всебічного дослідження питання щодо визначення місця проживання для дитини, а також зважаючи на наявність нової інформації стосовно місця проживання матері дитини, то суд вважає за необхідне зобов'язати органи опіки та піклування за місцем проживання матері - ОСОБА_1 провести відповідні дії та надати на адресу суду інформацію про місце постійного фактичного перебування (проживання) ОСОБА_1 та Акт обстеження житлово - побутових умов у квартирі АДРЕСА_1.

Керуючись ст. 84,260, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Зобов'язати Службу у справах дітей Нікопольскої міської ради подати до суду в строк не пізніше п'яти днів з дня отримання копії ухвали інформацію про місце постійного фактичного перебування (проживання) ОСОБА_1 та Акт обстеження житлово - побутових умов у квартирі АДРЕСА_1

Попередити Начальника Служби у справах дітей Нікопольскої міської ради, що у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Визнати обов'язковою явку представника третьої особи Служби у справах дітей Нікопольскої міської ради у судове засідання, яке відбудеться о 15 годині 40 хвилин 28 серпня 2018 року у приміщенні Апеляційного суду Дніпропетровської області (м.Кривий Ріг, пр. Героїв-підпільників, 31).

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 19 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: