Справа №345/3677/17
Провадження № 2/345/116/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.06.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Бандури Г.М., позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №6 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Копанківська сільська рада Калуського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

23.10.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Копанківська сільська рада Калуського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (а.с. 2-5, том №1). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться в с. Копанки Калуського району Івано-Франківської області на вул. І. Франка, 8. Позивач користувався домоволодінням за вказаною адресою та використовував прилеглу земельну ділянку площею 0, 116 га для власних цілей відповідно до її цільового призначення. Водночас, відповідач без погодження із позивачем почала перекопувати частину суміжної з їхніми земельними ділянками борозни, приблизною довжиною 2м, а також прикопала частину земельної ділянки ОСОБА_1, чим захопила її орієнтовно на 0,0007 га. ОСОБА_1 з даного приводу неодноразово звертався до Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, однак його звернення залишались без належного реагування. На підставі наведеного позивач просить суд зобовязати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розміром 0,116 га в с. Копанки Калуського району Івано-Франківської області на вул. І. Франка, 8 шляхом відновлення межових знаків (а.с. 29-30, том №1).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлений позов підтримав, просив його задоволити. Зазначив, що сільська рада не надає йому можливості узаконити земельну ділянку внаслідок спадкування після смерті бабусі, а відповідач умисно відібрала у нього приблизно 7м2 землі. Щодо межових знаків вказав, що вони є, але були встановлені ще у 2009 році.

Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, однак 08.12.2017 подала суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності, так як за станом здоровя не має можливості зявитись у судове засідання. Зазначила, що вважає доводи ОСОБА_1, викладені у його позовній заяві безпідставними (а.с.91, том №1).

Також, 08.12.2017 відповідач подала суду письмові заперечення щодо позову (а.с.89-90, том №1), в яких зазначає, що земельна ділянка, якою вона користується та її частина, яка є предметом спору у справі, надана їй в користування по спадщині від батька ОСОБА_4, який загинув у 1944 році. Належність ОСОБА_3 спірної ділянки підтверджено неупередженою комісією ще 23.10.2009, а саме складеним актом встановлення меж земельних ділянок та встановленими межовими знаками. Однак, позивач умисно зруйнував межові знаки, викинувши їх на город ОСОБА_3 Також, комісією повторно 18.03.2011 складено акт встановлення меж земельних ділянок та усно попереджено ОСОБА_1 про адміністративну відповідальність за руйнування межових знаків. Крім того, довідкою від 25.07.2011 за №729, виданою виконком Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області знову ж таки підтверджується належність відповідачу спірної землі. На підставі наведеного ОСОБА_3 просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача голова Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області ОСОБА_5 у судових засіданнях неодноразово зазначала про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, оскільки останній немає жодних документів, які б підтверджували його право власності на спірну земельну ділянку, жодних перешкод у користуванні йому не чинять, так як він тільки недавно успадкував будинковолодіння.

Також, 14.06.2018 голова Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області ОСОБА_5 подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що сільська рада не визнає позов ОСОБА_1 та заперечує щодо його задоволення (а.с. 190,том №2).

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною першою ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Так, позивач покликається на постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.04.2016 (а.с.6-9, том №1), 06.05.2015 (а.с.10-13, том №1), 29.07.2015 (а.с. 14-17, том №1), 12.10.2016 (а.с. 18-21, том №1), якими на його думку встановлено, що із переходом до нього прав на спадкове майно, перейшло і право користування на земельну ділянку у розмірі 0,116 га. З даним твердженням позивача суд погоджується в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Однак, ч.1 ст.391 ЦК України визначено, що саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У статті 78 Земельного кодексу України вказано, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Водночас, позивачем не надано суду доказів вважати, що земельна ділянка в с. Копанки Калуського району Івано-Франківської області на вул. І. Франка, 8 належить йому на праві власності, відомостей про державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі ОСОБА_1 суду не надано.

Крім того, згідно рішень Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 27.02.2017 за №375 та від 26.04.2017 за №395, ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку в розмірі 0,116 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в с. Копанки по вул. І. Франка, 8, оскільки не представлені матеріали, що підтверджують площу земельної ділянки (а.с. 127, 128, том №1). Позивачем не надано суду доказу того, що він оскаржував дані рішення і вони були скасовані сільською радою самостійно чи у судовому порядку.

Тобто, судом встановлено, що станом на даний час ОСОБА_1 тільки користується земельною ділянкою, що в с. Копанки Калуського району Івано-Франківської області на вул. І.Франка, 8.

Також, суд не бере до уваги неодноразові твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 не належить на праві приватної власності земельна ділянка, яка суміжна його земельній ділянці, оскільки це не стосується предмету спору у даній цивільній справі.

Статтею 96 ЗК України встановлено, що землекористувачі зобов'язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.

За загальними правилами добросусідства, закріпленими законодавцем у ст. ст. 103 - 109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов'язком власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

За змістом ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Дане положення відповідає Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, де вказано, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України.

Правомочність користування майном означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Перешкоди в користуванні - це дії іншої особи щодо обмеження власника майна у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 за №376.

Із змісту цієї Інструкції, зокрема, пунктів 3,9, 3.12 вбачається, що місцезнаходження межових знаків підлягає привязці до пунктів державної геодезичної мережі. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним особою. Виконавцем згідно п.1.3 цієї Інструкції є юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Згідно п.4.3 Інструкції, відновлення меж земельної ділянки здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої документації із землеустрою.

Судом встановлено, що 23.10.2009 земельною комісією Копанківської сільської ради встановлено та погоджено межові знаки в кінці городу, межівники сусіди: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в їхній присутності (а.с.40, 94, том №1).

Однак, рішенням Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 10.04.2014 за №827 зазначений акт відмінено (а.с. 149, 192, том №1).

Відповідно до акту від 18.03.2011, земельна комісія встановила заміри земельної ділянки ОСОБА_1 в натурі, площа якої складає 10,85 ар. Із зазначеним актом ОСОБА_1 ознайомлений (а.с. 41, 95, том №1).

Згідно акту, складеного комісією Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 02.12.2017 встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 відмежована від земельної ділянки ОСОБА_3 давно встановленою і залуженою борозною, на якій розташовані металеві колики у кількості 8 штук. Земельна комісія не виявила жодних перешкод, спричинених ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 Останній був попередньо письмово повідомлений про розгляд заяви та вирішення питання по суті, однак на місце розгляду заяви не зявився (а.с.166, том №1).

Доводи ОСОБА_1 щодо недопустимості вказаного акту, викладені у його письмових запереченнях від 26.01.2018 (а.с.181, том №1), суд не бере до уваги, оскільки Земельним кодексом України та Інструкцією про встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, не передбачено жодної можливості зобов'язати землекористувачів суміжних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхньої відмови від підписання акта, оскільки така відмова не тягне за собою відмову у встановленні меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Згідно вимог п.3.12 зазначеної Інструкції, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення.

Згідно ст.ст. 106-107 ЗК України, а також п.4.2 зазначеної Інструкції, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки лише сприяння відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли.

Отже, відсутні підстави зобовязувати судовим рішенням відповідача відновити межові знаки, так як вона згідно вимог чинного законодавства не є особою, яка уповноважена здійснювати роботи з відновлення втрачених межових знаків з дотриманням усіх необхідних при цьому умов привязкою до пунктів державної геодезичної мережі та ін.

Жодних доказів здійснення відповідачем перешкод у праві користування земельною ділянкою, знищення межових знаків саме відповідачем, позивачем суду не представлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_7 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивачем, оскільки останнім не представлено належних доказів порушення його права на користування земельною ділянкою, перетину земельних ділянок чи доказів їх накладення, його посилання на порушення права власності з боку відповідача є передчасним, а позовна вимога про відновлення меж шляхом відновлення межових знаків є неналежним способом захисту, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, судові витрати у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладаються на останнього.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 24, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 391 ЦК України, ст. ст. 78, 79-1, 96, 103-109, 106-107, 152 ЗК України, Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 за №376, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263- 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Копанківська сільська рада Калуського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розміром 0,116 га в с. Копанки Калуського району Івано-Франківської області по вул. І. Франка, 8 шляхом відновлення межових знаків відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстаенції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Головуючий :