АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року місто Київ.

Справа 2-4952/11

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4626/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року, у складі судді Ларіонової Н.М., постановленої в приміщенні суду в місті Києві, повний текст якої складений 06.03.2018 року (інформація про час постановлення ухвали відсутня),

в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковського Тараса Олександровича, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк», -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

В серпні 2017 року скаржник ОСОБА_1, як боржник у виконавчому провадженні, звернулася до районного суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця при відкритті та під час виконавчого провадження та скасувати постанову від 25.07.2016 року про відкриття виконавчого провадження та постанову від 10.07.2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, винесені державним виконавцем Бочковським Т.О. у виконавчому провадженні ВП 51748837 за виконавчим листом № 2-4952 від 06.08.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» суми в розмірі 3 102 794,75 грн.

Скаргу обґрунтовувала тим, що 06.08.2014 року Подільським районним судом м. Києва за рішенням від 05.12.2013 року у цивільній справі видано виконавчий лист № 2-4952/11 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» суми заборгованості за кредитним договором зі строком пред'явлення виконавчого листа до виконання - до 10.06.2015 року. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження 09.08.2017 року заявнику стало відомо, що вищевказаний лист було пред'явлено стягувачем до виконання лише 21.06.2016 року і державним виконавцем Бочковським Т.О. було відкрито виконавче провадження незважаючи на закінчення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання. Крім того, резолютивна частина виконавчого листа не співпадає з резолютивною частиною судового рішення, оскільки у виконавчому листі відсутнє посилання на солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (як в рішенні суду). Тому вважає, що виконавчий лист не підлягав виконанню. Також, при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження заявник дізнався і про наявність винесеної державним виконавцем постанови про звернення стягнення на зарплату боржника, копію якої боржник не отримувала. Вважає, що такими діями державний виконавець не дотримався гарантій прав боржника та порушив її права.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковського Т.О. від 25.07.2016 р. про відкриття виконавчого провадження та постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковського Т.О. від 10.07.2017 р. про звернення стягнення на заробітну плату, винесені в межах виконавчого провадження ВП 51748837 з примусового виконання виконавчого листа № 2- 4952/11, виданого 06.08.2014 р. Подільським районним судом м. Києва на стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» суми боргу.

Не погодившись з такою ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила її скасувати.

Посилалася на те, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини справи, дав неналежну оцінку доказам у справі, що призвело до порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд неправильно встановив, що виконавчий лист №2-4952/11 від 6 серпня 2014 року виданий за рішенням Подільського районного суду м. Києва від 5 грудня 2013 року, що набрало законної сили 10.06.2014 року. Виконавчий лист було видано та підписано не уповноваженою особою, а саме суддею Захарчук С.С., повноваження якої закінчилися 2 липня 2014 року відповідно до Указу Президента України від 2 липня 2009 року за №500/2009. Тобто, зазначений виконавчий лист не відповідав вимогам щодо виконавчого листа, що встановлені спеціальним ЗУ «Про виконавче провадження» №606-VI від 21 квітня 1999 року. Державний виконавець не перевірив відповідність резолютивної частину виконавчого листа, змісту рішення суду в частині солідарного обов'язку та не виконав свій обов'язок передбачений ЗУ «Про виконавче провадження». За таких обставин, державний виконавець не мав права приймати виконавчий лист до виконання та приймати постанову про відкриття виконавчого провадження. Також вказувала, що вона не отримувала постанов про відкриття виконавчих проваджень від 26 серпня 2014 року та від 25 липня 2016 року, та щодо фальсифікації державним виконавцем Дяконом Н. постанови про повернення виконавчого листа стягувачу від 29 червня 2016 року, яка містить недостовірну інформацію щодо наявності у ОСОБА_1 права власності на житлове приміщення, що зазначене в тій постанові. Також в апеляційній скарзі містяться доводи щодо порушення державним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження» під час постановлення постанови про повернення виконавчого листа від 29 червня 2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «ПроКредитБанк» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. Вказував на те, що твердження скаржника наведені в апеляційні скарзі є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначив, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №51748837 від 25 липня 2016 року є правомірною , оскільки строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання не скінчився. Резолютивна частина рішення, яка зазначена у виконавчому листі від 06 серпня 2014 року відповідає вимогам закону. Також зазначив, що по справі №2-4952/11 Подільським районним судом м. Києва було видано виконавчі листи у відповідності до кількості відповідачів у справі, що відповідало вимогам процесуального закону, який діяв на момент видачі виконавчого листа.

До апеляційного суду скаржник не з'явилась. Про розгляд справи повідомлена 05 червня 2018 року, що підтверджується зворотним повідомленням

Представник банку також до суду не з'явився.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположених свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження», ст. 3 якого визначено, що примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема на підставі виконавчих листів, виданих судом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Подільським районним судом м. Києва 06 серпня 2014 року був виданий виконавчий лист № 2-4952/11 за рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2013 р., що набуло законної сили 10.06.2014 р., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Про КредитБанк» заборгованості у розмірі 371 431,78 доларів США, еквівалент суми 2 968 854,22 грн. боргу по капіталу, 12 111,83 долари США, еквівалент суми 96 773,52 грн. боргу по процентах та 37 122,01 грн. пені.

Строк пред'явлення даного листа до виконання - до 10.06.2015 р. (1 рік).

Як вбачається з матеріалів справи, у встановлений законом строк даний лист було пред'явлено стягувачем до примусового виконання і постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві від 26.08.2014 року за вищевказаним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження ВП 44453864, в межах якого даний виконавчий документ був повернутий стугвачеві постановою державного виконавця від 29.06.2016 р. в зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення (ст.40 ч.1 п.2 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 р. № 606-ХІV, що була чинною на час винесення постанови).

Встановлено, що після повернення на підставі постанови від 29.06.2016 року вищевказаний виконавчий лист був повторно пред'явлений стягувачем до виконання до органу ДВС за заявою від 18.07.2016 року, і постановою державного виконавця Бочковського Т.О. від 25.07.2016 року було відкрито виконавче провадження ВП № 51748837.

Відмовляючи в задоволені скарги, суд першої інстанції виходив з того, що скарга є безпідставною . Державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження 25.07.2016 р. та звертаючи стягнення на заробітну плату боржника дотримався вимог закону.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком місцевого суду, так як він є обґрунтований та в повній мірі відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Станом на дату винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження 25.07.2016 року, діяв Закон «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 р.

Станом на дату винесення оскаржуваної постанови про звернення стягнення на заробітну плату 10.07.2017 р. діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016р. який набрав чинності 05.10.2016 р.

Згідно п.п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р., рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження», завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час відкриття виконавчого провадження) визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року), виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний розглядати в установлені строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження.

Так, зі змісту поданої скаржником ОСОБА_1, вбачається, що остання просила визнати неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця при відкритті та під час виконавчого провадження та скасувати постанову від 25.07.2016 року про відкриття виконавчого провадження та постанову від 10.07.2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, винесені державним виконавцем Бочковським Т.О. у виконавчому провадженні ВП 51748837 за виконавчим листом № 2-4952 від 06.08.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» суми в розмірі 3 102 794,75 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині порушення державним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження» під час постановлення постанови про повернення виконавчого листа від 29 червня 2016 року, не можуть бути предметом даного судового розгляду, оскільки вказані доводи не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що виконавчий лист було видано та підписано не уповноваженою особою, а саме суддею Захарчук С.С., повноваження якої закінчилися 2 липня 2014 року відповідно до Указу Президента України від 2 липня 2009 року за №500/2009, тобто, зазначений виконавчий лист не відповідав вимогам щодо виконавчого листа, що встановлені спеціальним ЗУ «Про виконавче провадження» №606-VI від 21 квітня 1999 року, апеляційний суд також не приймає, оскільки в поданій скарзі не вказувались дані доводи, як підстави для задоволення скарги та останні не були предметом розгляду в суді першій інстанції.

Крім того, апеляційний суд виходить з того, що вказані доводи не можуть бути підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на момент відкриття виконавчого провадження) у державного виконавця не було обов'язку щодо перевірки виконавчого листа на предмет його підписання повноважною особою.

Також, апеляційний суд вважає, в даному випадку вказані обставини підлягають перевірці при розгляді судом заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а не під час розгляду даної скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вірно встановив обставини, щодо дати набрання законної сили рішенням суду на підставі якого видавався виконавчий лист, а відповідно і дату його видачі є недоведеними, та з урахуванням встановлених судом обставин, про відкриття виконавчого провадження в серпні 2014 року та повернення виконавчого листа без виконання в 2016 році та повторного пред'явлення його до виконання, суд вірно встановив, дотримання стягувачем строків пред'явлення виконавчого документу для виконання.

При цьому суд вірно застосував норми права.

Статтею 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяв на момент видачі виконавчого листа) виконавчі документи пред'являються до виконання протягом року.

Частиною 1 статті 23 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяв на момент видачі виконавчого листа), строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред'явленням виконавчого документа до виконання.

Частиною 3 статті 23 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку із неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

19 липня 2016 року ПАТ «ПроКредит Банк», тобто в межах вказаних строків повторно направлено заяву про відкриття виконавчого провадження, за наслідками розгляду якої 25 липня 2016 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження №51748837, яка предметом оскарження.

Щодо доводів скаржника про те, що державний виконавець не перевірив на законність резолютивну частину виконавчого листа, що за змістом не відповідала резолютивній частині рішення суду, апеляційний суд виходить з такого:

Частиною 5 статті 543 ЦПК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відсутність у виконавчому листі посилання на солідарний обов'язок ОСОБА_1, відповідно до Закону, не може бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Щодо доводів скаржника про те, що було судом видано кілька виконавчих листів в справі:

Відповідно до ч. 2 ст. 368 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент видачі виконавчих документів), що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили за заявою осіб, якщо рішення ухвалено проти кількох відповідачів суд має право видати кілька виконавчих листів.

Таким чином, видача кількох виконавчих листів відповідала вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що скаржниця не отримувала постанов про відкриття виконавчих проваджень від 25 липня 2016 року не свідчить про порушення державним виконавцем ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем вказана постанова надсилалася на адресу боржника рекомендованим поштовим відправленням, однак була повернута з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 38). При цьому, апеляційним судом враховується також і те, що з копії виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем здійснювалося листування з боржником, однак надіслані поштові відправлення провертались на адресу ДВС «за закінченням встановленого строку зберігання», що вказує на те, що виконавець здійснював свої обов'язки відповідно до Закону.

Апеляційна скарга не містить жодних конкретних посилань на порушення закону при зверненні стягнення на заробітну плату боржника. Відсутні були такі посилання і в самій скарзі, яка є предметом судового розгляду, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про необґрунтованість та недоведеність скаржником порушення Закону під час відкриття виконавчого провадження та зверненні стягнення на заробітну плату.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та відповідно не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали. При цьому апеляційний суд встановив, що доводами представника ПАТ «ПроКредитБанк» викладені у відзиві на апеляційну скаргу підтверджуються письмовими доказами у справі.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 375, 382-384, 389, 390, 451, 452 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повна постанова складена 20 червня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.