ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1420/17-ц Номер провадження 22-ц/814/397/18Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участю: позивача ОСОБА_2, представника позивача - адв. ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березі 2017 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6 Після одруження сина, яке відбулося у березні 2013 року, у вказаній квартирі почали проживати його син разом зі своєю дружиною, відповідачем ОСОБА_4

Зазначає, що, з кінця весни до початку осені кожного року вони разом із дружиною проживали на дачі, в с. Броварки Глобинського району Полтавської області, а 18 вересня 2013 року, повернувшись додому, вони виявили відсутність майна. Зі слів сусідів все майно було вивезено відповідачем.

Вказує, що, у зв'язку з викраденням майна, вартість якого він оцінює в 103610,00 грн., вони з дружиною вимушені проживати у родичів, що вплинуло на їх моральний стан, наслідок чого вони понесли моральну шкоду, що виразилась у душевних стражданнях, яку позивач оцінює у 10000,00грн.

З урахуванням наведеного прохав стягнути з ОСОБА_4 на його користь матеріальні збитки в сумі 103610,00 грн. та моральні збитки в сумі 10000,00 грн., вирішити питання судових витрат.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, залишено без задоволення.

Судові витрати, які складаються із судового збору, віднесено на рахунок позивача (а.с.121-122).

З вказаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_2, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що суд не надав належної оцінки доказам позивача, а саме матеріалам кримінального провадження №0003447, які внесені до ЄРДР Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області, 20.09.2013 року за фактом викрадення майна ОСОБА_2

Зокрема, з протоколу одночасного допиту потерпілого ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_4 від 23.05.2014 року вбачається, що відповідач згодна була повернути у судовому порядку речі позивача, проте суд першої інстанції не врахував даний доказ та безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про допит ОСОБА_4 з цього приводу в судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін, посилаючись на те, що єдиним доказом на підтвердження незаконного заволодіння нею, ОСОБА_4, майном, може слугувати лише вирок суду у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, протокол же одночасного допиту потерпілого (ОСОБА_2) та свідка (відповідачки ОСОБА_4) не є належним доказом підтвердження її вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Зазначає, що повернення майна апелянта допускається виключно у разі доведення останнім свого права власності на це майно, однак ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами викрадення нею майна та належності саме йому на праві власності цього майна.

У судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, відповідно до довідки №536 від 04.06.20114 року, квартира АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_2 на склад сім'ї ДП «Кременчуцьке лісове господарство» (а.с.8).

Згідно довідки ДП «Кременчуцьке лісове господарство» №676 від 13.11.2015 року, у вказаній квартирі зареєстрована одна особа: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Відповідно до актового запису №165, складеного Центральним відділом ДРАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, ОСОБА_6 (син позивача) та ОСОБА_7 (відповідач по справі) одружилися 29.03.2013 року (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1, а.с.55).

У відповідності до актового запису №1155 від 30.08.2013 року, складеного Центральним відділом ДРАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (повторне Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 17.09.2013 року, а.с.10).

Також, матеріалами справи установлено, що 20 вересня 2013 року Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області було внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України за фактом викрадення майна ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України (а.с.74-88),

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували те, що він є власником майна, яке він вважає викраденим, тобто ОСОБА_2 не доведено факт заподіяння йому шкоди, а тому вимога про стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованою. При цьому, вимога про стягнення моральної шкоди є взаємопов'язаною із вимогою про стягнення матеріальної шкоди, а тому також не підлягає задоволенню.

Такий висновок місцевого суду в повній мірі відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст.328 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 1192 ЦК України встановлено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, за правилами якої з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відтак, з аналізу положень ст.1166 ЦК України вбачається, що доказуванню підлягає: 1) факт спричинення шкоди; 2) протиправність дій заподіювача шкоди і його вина; 3) причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З наведеного вбачається, що обов'язок доказування, у даному випадку наявність шкоди та її розмір лежить на позивачеві, а обов'язок доказування відсутності його вини в заподіянні шкоди, відповідно, на відповідачеві.

Як убачається з показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 допитаних в судовому засіданні від 25.05.2018 року та свідка ОСОБА_11, допитаного в судовому засіданні від 05.09.2018 року, речі з квартири позивача ОСОБА_2 були вивезені відповідачем ОСОБА_4

Місцевим судом було вірно встановлено, що вказана обставина підтверджена також протоколами допитів свідків: ОСОБА_4 від 27.03.2014 року, ОСОБА_12 від 01.04.2014 року та ОСОБА_4 від 23.05.2014 року (а.с.75-81), здійснених у межах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001997 від 20.09.2013 року.

Так, з аналізу наведених обстави вбачається, що відповідачем ОСОБА_4, яка не оспорює даний факт, дійсно було вивезено речі з належної позивачу квартири. При цьому з показань свідків, не можна достовірно встановити, які саме це були речі, з установленням їх родових ознак, вартості та дійсного власника.

Інших будь-яких доказів, які б вказували, що вивезені ОСОБА_4 речі належали саме позивачу ОСОБА_2, суду не надано.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи, підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а саме, що власником вивезеного ОСОБА_4 майна є саме ОСОБА_2 та, що вартість вказаного майна відповідає зазначеній в позові сумі, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення вимоги апелянта про стягнення з ОСОБА_4 на його користь матеріальних збитків в сумі 103610,00 грн.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. (з подальшими змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) особи, та за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (п.7 постанови).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, є похідною від вимоги про відшкодування матеріальних збитків, яка правомірно відхилена місцевим судом, а тому до задоволення також не підлягає. Окрім того, ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів на підтвердження заподіяння його моральної шкоди в наслідок протиправних дій відповідача.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевий суд не надав належної оцінки доказам позивача, а саме матеріалам кримінального провадження, які внесені до ЄРДР Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області 20.09.2013 року за фактом викрадення майна ОСОБА_2, а саме з протоколу одночасного допиту потерпілого ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_4 від 23.05.2014 року, згідно якого відповідач згодна була повернути у судовому порядку речі позивача, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки в даному протоколі чітко зазначено, що ОСОБА_4 вважає вивезене нею майно своєю власність, в судовому порядку її не було зобов'язано повернути вказані речі, та ОСОБА_4 не визнана винною у скоєнні злочину по кримінальному провадженню, відомості про який внесено до ЄРДР Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області 20.09.2013 року за фактом викрадення майна ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 вересня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.Ю. Кузнєцова