АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2018 року м.Харків

Справа № 643/822/17

Провадження № 22-ц/790/1459/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретарів Прологаєвої А.Д., Кучер Ю.Ю.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року (ухваленого під головуванням судді Горбунової Я.М.),

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом, в якому, з урахуванням уточнень просив:

визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (колишня - Блюхера) в м.Харкові, придбану на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.10.2007 приватним нотаріусом Харківського МНО ОСОБА_4 за реєстровим № 2202;

визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Nissan Aimera Classic, 2012 р. випуску, ДНЗ АХ 0262 BP, придбаний на підставі договору купівлі-продажу №29/03-06 від 29.03.2012 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 540 000,00 грн. вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (колишня - Блюхера) в м.Харкові, проданої на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бідонько J1.J1. 10.01.2017. за реєстровим № 28, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 172 910,00 гривень вартості автомобіля Nissan Aimera Classic, 2012 р. випуску, ДНЗ АХ 0262 BP, відчуження якого здійснено за довідкою-рахунком серії ВІА № 651217 від 10.12.2014 , виданою ТОВ «Автоконсалтинг Україна».

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 29.07.2005 було укладено шлюб. До укладення шлюбу відповідач перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 з 15.03.2003 р. по 02.11.2004 p., під час якого ними була придбана трикімнатна кварійра за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрована за ОСОБА_5, хоча фактично в квартирі проживав позивач, відповідач та їх донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

30 серпня 2007 року батько позивача продав належну йому трикімнатну квартиру за 358 550 грн., з яких 230 000 грн. подарував позивачу.

6 вересня 2007 року позивач на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів придбав в АКБ «Меркурій» цільову безпроцентну облігацію, яка надавала право позивачу після закінчення будівництва отримати у власність трикімнатну квартиру за адресою: м. Харків, вул. Родніковая, 9-а. Власність облігації становила 386 325 грн., з яких 226 325 грн. позивач сплатив подарованими батьком грошима, а 160 000 грн. - за рахунок кредиту отриманого в АКБ «Меркурій».

У звязку із тим, що будинок знаходився у стадії будівництва, батько позивача погодився подарувати іншу частину грошей позивачу.

29 вересня 2007 року між відповідачем та її колишнім чоловіком було укладено договір про визначення часток у квартирі за адресою: АДРЕСА_2, а 26.10.2007 було укладено договір купівлі-продажу частини квартири, в результаті чого на імя відповідача була придбана 1/2 квартири, за яку було сплачено 50 000 грн., отриманих в подарунок позивачем від його батька.

Після завершення будівництва квартири за адресою: м. Харків, вул. Родніковая, 9-а в обмін на погашення цільової безпроцентної облігації позивач отримав свідоцтво про право власності від 16.04.2010. У звязку із фінансовими труднощами позивач за згодою відповідача 30.09.2011 продав вищезазначену квартиру за 221 050 грн. З отриманих коштів 29.03.2012 було придбано на імя відповідача автомобіль Nissan Aimera Classic, 2012 р.в.

З червня 2012 р. між сторонами фактично було припинено шлюбно-сімейні відносини, а у липні 2013 р. шлюб було розірвано.

Щоб зняти обтяження з квартири та оформити поділ спільного майна з відповідачем позивач з червня 2012 р. по вересень 2016 р. за рахунок особистих коштів здійснював погашення кредиту. Після чого позивач звернувся до відповідача з пропозицією оформити договір про поділ майна, однак відповідач відмовила.

Під час збирання документів позивач дізнався, що 10.01.2017 відповідач здійснила продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2 за 1 080 000 грн., а в грудні 2014 р. здійснила продаж автомобіля Nissan Aimera Classic, 2012 р. випуску, ДНЗ АХ 0262 ВР своєму батьку за 172 910 грн.

З урахуванням наведеного позивач вважає, що спірне майно, а саме: 1/2 частина квартири та автомобіль, які придбані за час шлюбу з відповідачем, є його особистою приватною власністю, так як воно придбано за його особисті кошти.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 270 000 грн як вартість ? частини квартири АДРЕСА_3 та 86 455 грн як вартість 1/2 частини автомобіля Nissan Almera Classic, 2012 р.в., ДНЗ АХ 0262 ВР, а всього 356 455 грн у порядку компенсації вартості майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до положень ст. 60 СК України 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 (колишня вул.Блюхера) в м.Харкові та автомобіль Nissan Aimera Classic, 2012 р. випуску, ДНЗ АХ 0262 ВР, які були придбані за час шлюбу сторін за їх спільні кошти, є обєктом спільної власності подружжя, і, відповідно, позивачу та відповідачу в спільному майні подружжя належить по ? частині спірної квартири та по 1/2 частині спірного автомобіля.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неповно зясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і невірно визначив правовідносини між сторонами, стягнувши 1/2 частину вартості в порядку компенсації вартості майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя у той час коли позивач позовні вимоги про поділ майна та стягнення йому компенсації за 1/2 частину не заявляв.

Норми ст. 65 СК України щодо стягнення суми 1/2 вартості спірного майна як компенсації спільного сумісного майна подружжя при відчуженні майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя не підлягають застосуванню, оскільки ОСОБА_3 надавав згоду на відчуження спірного майна.

Вважає, що строк позовної давності починається з дня коли рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 10 липня 2013 року набрало законної сили, оскільки саме з цього часу у ОСОБА_3 виникло право на позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 29.07.2005 сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням суду від 10.07.2013 . Фактично шлюбні відносини припинені у червні 2012 року.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування відповідача у шлюбі з ОСОБА_5 03.11.2003 р. була придбана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрована за ОСОБА_5

29.09.2007 р. між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено договір, відповідно до якого, зазначена вище квартира була розподілена, виходячи із рівних часток кожного подружжя у спільній сумісній власності, тобто у власність кожного перейшло по 1/2 частині кожному (т. 1 а.с.14).

26.10.2007 року ОСОБА_5 передав у власність відповідача 1/2 частину зазначеної вище квартири за 50 000 грн., про що свідчить договір купівлі-продажу (т 1 а.с.15)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.01.2017 відповідач ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_2, продаж майна вчинено за суму 1 080 000 грн (т. 1 а.с.86-87).

З нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 вбачається, що він надав згоду колишній дружині ОСОБА_2 на відчуження 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 та підтверджує, що придбана частина квартири є обєктом права спільної сумісної власності (т. 1 а.с.122).

Згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_2 29.03.2012 р. придбала автомобіль Nissan mera Classic, 2012 р. випуску, ДНЗ AX 0262 ВР, загальна сума договору складає 134 560 грн (т. 1 а.с. 196-199).

Відповідно до довідки-рахунку від 10.12.2014 р. автомобіль Nissan Aimera Classic, 2012 p. випуску, ДНЗ AX 0262 ВР було продано ОСОБА_8 за 172 000 грн (т. 2 а.с.17).

З нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 вбачається, що він надав згоду колишній дружині ОСОБА_2 на відчуження автомобілю Nissan Aimera Classic, 2012 р. випуску, ДНЗ АХ 0262 ВР та підтверджує, що автомобіль придбаний в період шлюбу за спільні кошти (т. 1 а.с.244).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги не доведені і вважав, що спірне майно належить подружжю на праві спілної сумісної власності, про що було заначено особисто позивачем в нотаріально посвідченій згоді на продаж як квартири так і автомобіля.

Позивач з рішенням суду погодився . Рішення суду не оскаржив.

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже, сам по собі факт припинення шлюбних відносин не припиняє спільності у праві власності на набуте у шлюбі майно, а тим більше не припиняє право власності будь-кого із подружжя на таке майно.

При цьому законодавець встановлює вимогу, за якою розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Сторонами факт належності майна до спільної сумісної власності не спростовано.

Із поданих нотаріусу документів вбачається, що відчужуване майно є спільною сумісною власністю подружжя, саме тому нотаріус вимагав письмову згоду колишнього подружжя на розпорядження спільним майном.

Отже, судова колегія вважає, що оскільки відповідачем було відчужено частину квартири і автомобіль, які належали на праві спільної сумісної власності стронам у справі, то і грошові кошти від реалізації цього майна також належать сторонам у справі в рівних частках.

Аргументи апеляційної скарги, що суд вийшов за межі позовних вимог, що норми ст. 65 СК України щодо стягнення суми 1/2 вартості спірного майна як компенсації спільного сумісного майна подружжя при відчуженні майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя не підлягають застосуванню, оскільки ОСОБА_3 надавав згоду на відчуження спірного майна, судова колегія відхиляє і нагадує про таке.

Рішенням суду позовні вимоги задоволено частково, що не може свідчити про вихід за межі позовних вимог.

Позов заявлено про стягнення всієї вартості відчужуваного майна, яке позивач вважав особистою власністю. Суд першої інстанції встановив, що відчужуване майно є спільною сумісною власністю сторін у справі і частково задовольнивши позов стягнув половину вартості відчужуваного майна. Вирішуючи спір по суті, суд не застосовував ст.65 СК України, а послався на ст.60,63,70 СК України.

Звертаючись з позовом про визнання майна придбаного у шлюбі особистою власністю і стягнення вартості проданого майна, позивач обрав саме такий спосіб захисту свого порушеного права, який на думку судової колегії є більш об»ємним за змістом вимог і не позбавляє суд права в межах заявленого позову вирішити спір по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що слід рахувати закінчення трирічного строку з моменту розірвання шлюбу і другий з подружжя втрачає будь-які права щодо набутого в шлюбі майна, є хибними. Адже, як зазначено у ст. 72 СК України, позовна давність до вимог про поділ майна, яка заявлена після розірвання шлюбу, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Тобто ключовим при визначенні перебігу строку давності є визначення дня, з якого починають порушуватися права другого з подружжя на спільне майно. А це ніяк не момент фактичного припинення реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського (чи цивільного) стану, а факт порушення майнового права, який може бути як під час перебування у шлюбі, так і після його припинення. Саме з цього часу і має обчислюватися позовна давність.

Такої ж думки дотримується і Верховний Суд України, який у постанові Пленуму від 12 червня 1998?р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (п. 10) розяснив судам, що «...передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу».

Матеріали справи не містять доказів , що позивач дізнався про відчуження спільного сумісного майна за межами позовної давності.

Апеляційному суду було надано висновок у галузі права, який в силу ст.115 ЦПК України не є обов»язковим для суду і зі змісту якого вбачається, що він має консультативний характер щодо застосування ст.65 СК України , тоді як суд першої інстанції її не застосовував.

Крім того, у висновку зазначено, що підстави для отримання грошової компенсації відсутні за умови, що майно одержане за договором, використане в інтересах сім"ї . По данній справі майно подружжя використане відповідачем після розірвання шлюбу , тобто на свій розсуд і не в інтересах сім"ї.

За таких обставин судова колегія прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

ОСОБА_9

Повний текст судового рішення

складено 5 квітня 2018 року.