Справа № 462/4179/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Кирилюка А.І.

при секретарі Гули М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за заявою ОСОБА_1 /Заінтересована особа: Залізничний районний у м. Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області/ про встановлення факту смерті,

встановив:

Заявник звернулася до суду із заявою, у якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Шахтарська Донецької області, у віці 85 років, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Шахтарську Донецької області від хронічної серцево - судинної недостатності, покликаючись на те, що вона є донькою ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. у м. Шахтарську Донецької області. У підтвердження факту смерті батька вона отримала довідку про причини смерті та свідоцтво про смерті від 19.04.2018 року, видане Шахтарським міськрайонним відділом запису актів громадського стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки. Зазначене місце смерті (м. Шахтарськ Донецької області) є тимчасово окупованою територією України, у зв'язку з чим зазначене свідоцтво про смерть є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення даного факту їй необхідне для реєстрації смерті батька ОСОБА_2 та оформлення спадкових прав.

Заявник в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, що суд вважає за можливе.

Заінтересована особа - Залізничний районний у м.Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час розгляду справи, не направив у суд свого представника і суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності такого.

Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заява підставна і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно із ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до п.1, 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Як встановлено судом, батько заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Шахтарську Донецької області.

Наведене стверджується довідкою про причину смерті №174 від 18 квітня.2018 р., виданою муніципальною установою «Центр первинної медико - санітарної допомоги м. Шахтарська»., та довідкою про причини смерті та свідоцтво про смерті від 19.04.2018 року, виданого Шахтарським міськрайонним відділом запису актів громадського стану.

Також судом встановлено, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідне для державної реєстрації смерті, отримання свідоцтва про смерть, та оформлення спадщини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Так, згідно з розпорядження з Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Шахтарськ Донецької області відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території України та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь - який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Разом з тим у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

Виходячи із наведеного, враховуючи, що заявниця не має можливості надати для реєстрації смерті батька документи, передбачені законодавством України, з метою захисту законних прав та інтересів громадян України на тимчасово окупованій території, суд вважає за необхідне задовольнити заяву, оскільки встановлення даного факту породжує для заявниці певні правові наслідки.

На підставі наведеного та керуючись ст. 317 ЦПК України, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд -

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 /Заінтересована особа: Залізничний районний у м. Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області/ про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Шахтарська Донецької області, у віці 85 років, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Шахтарську Донецької області від хронічної серцево - судинної недостатності.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня оголошення судового рішення.

Відповідно до вимог п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова.

Суддя:/підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: А.І. Кирилюк