Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 638/14040/15-ц

провадження № 61-3128 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

Олійник А. С.,

Ступак О. В.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Зазулинської Т. П., Кругової С. С., Міненкової Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 лютого 2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки № SАМDN7701 (далі - договір) та на підставі цього договору відповідачеві відкрито рахунок НОМЕР_1. Відповідач почав користуватися послугою банку починаючи з 21червня 2014 року шляхом оплати карткою за товар (придбання валюти) понад залишок коштів на рахунку. Починаючи з 30 червня 2014 року банком нараховувалися відсотки за користування овердрафтом.

Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, а саме, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за овердрафтом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнень позовної заяви, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 46 464, 49 доларів США, що за курсом 21 грн 17 коп. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 10 червня 2015 року склала 983 620 грн 66 коп. за договором про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 10 лютого 2014 року № SАМDN7701, яка складається з наступного: 33 889, 66 доларів США - заборгованість за овердрафтом; 10 339, 74 доларів США - заборгованість за процентами за користування овердрафтом; штрафи: 23, 62 доларів США (фіксована частина), 2 211, 47 доларів США (процентна складова).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2016 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 46 464, 49 доларів США, що за курсом 21 грн 17 коп. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 10 червня 2015 року складає 983 620 грн 66 коп. за договором про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки від 10 лютого 2014 року № SAMDN01. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір банківського обслуговування від 10 червня 2014 року є змішаним договором банківського рахунка та кредитного договору на умовах овердрафту. Відповідно до пункту 2 договору, клієнт здійснює за допомогою карт операції по картрахунку, передбачені діючим законодавством та відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, Правил використання платіжних карт, які є невід'ємною частиною цього договору. Відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які є складовою договору та не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за овердрафтом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що укладений 10 червня 2014 року між сторонами договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки не містить ознак кредитного договору. Умовами договору передбачено, що єдиною валютою рахунку є долар США, кредитний ліміт за платіжною карткою становить 00,00 USD, в подальшому рішення про встановлення кредитного ліміту на картку відповідача банком не приймалось. Надані позивачем дві редакції Умов та правил надання банківських послуг, не є складовою частиною укладеного 10 червня 2014 року між сторонами договору № SAMDN01, як такі, що не підписані відповідачем. Позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що будь-які з наданих Умов та правил підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між ним і відповідачем.

9 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачеві було встановлено на картку кредитний ліміт. Використання відповідачем кредитних коштів підтверджено випискою банку за кредитним договором.

Разом з цим, заявник просить врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, на підтвердження доведеності факту укладення між сторонами договору та факту отримання відповідачем грошових коштів.

Також заявник зазначав, що банк, керуючись пунктами 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, має право у будь який момент змінити кредитний ліміт, про що відповідач був повідомлений і не заперечував, підтвердивши свою згоду у договорі.

24 жовтня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

5 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року відхилити. У відзиві відповідач зазначав, що позивачем не доведено, що надані останнім дві редакції Умов та Правил надання банківських послуг є складовою договору, укладеного між сторонами 10 червня 2014 року. Також відповідач у відзиві звертав увагу на те, що позивачем в судовому засіданні не заперечувалось, що рішення про встановлення кредитного ліміту на його платіжну картку банком не приймалось.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року справу № 638/14040/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

29 січня 2018 року ухвалою постійної колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду дану справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом скасоване рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 червня 2014 року між сторонами укладено договір № SAMDN01 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки і на підставі договору відповідачеві відкрито рахунок НОМЕР_1.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, згідно з розрахунком банка, останній допустив заборгованість у розмірі 46 464,49 доларів США, що за курсом 21 грн 17 коп. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 10 червня 2015 року склала 983 620 грн 66 коп., яка складається з наступного: 33 889,66 доларів США - заборгованість за овердрафтом; 10 339,74 доларів США - заборгованість за процентами за користування овердрафтом; штрафи: 23,62 доларів США (фіксована частина), 2 211,47 доларів США (процентна складова).

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Частинами першою - третьою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. (стаття 1067 ЦК України)

Частиною першою статті 1069 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Згідно зі статтею 1071 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом (частина перша статті 1072 ЦК України).

Аналогічні положення містяться у пункті 22.9 статті 22 Закону України 16 січня 2003 року № 435-IV «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з пунктом 1.1.1.52 Умов та Правил надання банківських послуг, овердрафт - короткостроковий кредит, який Банк надає клієнту у разі, якщо сума операції за платіжною карткою перевищує суму залишку коштів на його рахунку, в розмірі ліміту кредитування. Використання клієнтом грошових коштів понад залишку на рахунку або встановлений Банком ліміт овердрафту є несанкціонованим овердрафтом.

Пунктом 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що за користування Кредитом і Овердрафтом Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів на рік, якщо інше не передбачено.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.6.3 Умов та Правил надання банківських послуг, відсотки за користування Кредитом (кредитним лімітом) і / або овердрафтом нараховуються в дату їх сплати, передбачену пунктом 2.1.1.12.4 і пунктом 2.1.1.12.5, при цьому відсотки розраховуються щомісячно за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок Кредиту та / або овердрафту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли Кредит (кредитний ліміт) і / або овердрафт стають простроченим кредитом.

Пунктами 2.1.1.2.7, 2.1.1.5.7 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що власник картки зобов'язаний стежити за витратою коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту.

Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та Правил клієнт зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.6 Умов та Правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку.

Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн (в еквіваленті 500 грн за кредитними картками, відкритими у валюті USD) + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій. Штраф обліковується на окремому рахунку і підлягає сплаті в першу чергу.

За змістом пункту 1.1.7.41 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє без обмеження строку. Згідно з пунктом 1.1.7.42 цих Умов і Правил, у разі наявності у клієнта непогашеної заборгованості, у тому числі заборгованості по овердрафту, дія договору припиняється після повного погашення такої заборгованості.

Пунктом 1 договору передбачено, що для виконання операцій вказаних у пункті 2 цього договору, банк відкриває клієнту карткові рахунки (далі - картрахунки) та видає клієнту платіжні картки. Пункт 1.1 тип карти - Visa Premium ЧІП без ПІН (1 рік), валюта картрахунку - долари США. Кредитний ліміт «Фінансовий» в сумі 00,00 USD (0 доларів США 00 центів). Протягом перших 30 днів з моменту виникнення заборгованості за кредитним лімітом (пільговий період) проценти нараховуються виходячи зі ставки 0,01 % річних. У разі непогашення такої заборгованості у 30-денний строк з моменту її виникнення клієнт сплачує комісію за несвоєчасне погашення кредитного ліміту у пільговий період - 1,7% від заборгованості.

Відповідно до пункту 2 договору, клієнт здійснює за допомогою карт операції по картрахункам, передбачені діючим законодавством та відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжних карт, які є невід'ємною частиною цього договору.

Частинами 2, 3 статті 303 ЦПК України, (в редакцій, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом), передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», що відповідно до статті 303 ЦПК (в редакцій, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом) апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК (в редакцій, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом) апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК (в редакцій, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом) про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК (в редакцій, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом)).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення статей 303, 315 ЦПК України (в редакцій, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом), належним чином не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором, апеляційний суд вдався фактично до переоцінки доказів, дійшовши висновку про те, що договір № SAMDN01, укладений 10 лютого 2014 року між сторонами не є за своєю правовою природою змішаними договором банківського рахунку та кредитного договору на умовах овердрафту, оскільки умови овердрафту в ньому не зазначені, а відповідач кредитних грошових коштів не отримував, проте такі висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що надані позивачем дві редакції Умов та Правил надання банківських послуг не є складовими договору, оскільки з урахуванням положень статті 207 ЦК України не містять підпису відповідача, залишивши поза увагою те, що позивачем під час розгляду справи було уточнено позовні вимоги та надано відповідну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, іншої редакції таких Умов та Правил, які діяли на час укладення між сторонами кредитного договору відповідачем не надано.

Разом з цим, відповідно до умов договору відповідач погодився з тим, що ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банка, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, без порушення норм процесуального права та правильно застосував норми матеріального права.

При цьому судом першої інстанції було враховано, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме відкрив відповідачу картрахунок та здійснював обслуговування платіжної картки, виконував розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка, у тому числі за відсутністю власних коштів на рахунку клієнта, проте відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за овердрафтом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований.

Таким чином, у порушення умов договору, а також положень статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року скасувати.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик