Постанова

Іменем України

17 липня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/5585/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва

в складі судді Хоменко О.Л.

від 21 травня 2018 року

про забезпечення позову

у справі № 752/106/15-ц Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1, ОСОБА_3,

Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕВІРОС»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Девелопмент»

про визнання правочину недійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Невірос» (далі - ТОВ «Невірос») про визнання правочину недійсним та визнання права власності, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30 березня 2005 року, укладений 02 грудня 2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ТОВ «Невірос», та визнати за нею майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

08 травня 2018 року відповідач - ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру № 111, загальною площею 194, 90 кв.м., житловою площею 122, 20 кв.м., розташованою на 4 поверсі 4 секції житлового будинку по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що існує загроза відчуження даної квартири позивачем.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права при неповному з'ясуванні обставин, які мають суттєве значення при вирішенні питання про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.01.2015, постановленою у іншій справі, заборонено відчужувати квартиру АДРЕСА_4 та майнові права на них, однак вказане нерухоме майно було відчужене позивачем, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вважала, що оскільки всупереч ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 05.01.2015 позивачка відчужила спірні квартири АДРЕСА_4, то може відчужити і квартиру, яка є предметом позову у даній справі.

Зазначала, що з огляду на характер позовних вимог, які виникли між сторонами, предмет позову та його ціну, існує реальна загроза вирішення спірних правовідносин в майбутньому, якщо майно належне відповідачу буде відчужене.

Також, зазначала, що судом першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову не застосовано положення ст. 149 ЦПК України та безпідставно відмовлено у застосуванні заходів забезпечення позову в межах заявлених вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не взяв до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21.05.2018 та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Позивач, інші відповідачі та третя особа свої правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, наведених в ній та просила задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила ухвалу залишити без змін.

Відповідач - ОСОБА_3, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідач - ТОВ «Невірос» та третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Девелопмент», належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників, які не з'явились в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Як зазначалось вище, ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, уточненим в подальшому, про визнання правочину недійсним та визнання за нею майнових прав на квартиру АДРЕСА_1.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Натомість, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 просила накласти арешт на спірну квартиру, а не майнові права.

Заяву вмотивовувала тим, що предметом спору є майнові права на квартиру № 111, загальною площею 194, 90 кв.м., житловою площею 122,20 кв.м., розташованою на 4 поверсі 4 секції житлового будинку по АДРЕСА_1.

Вказувала, що в аналогічній справі, що перебуває у провадженні Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України, де предметом розгляду є майнові права на дві інші квартири в цьому будинку, позивачем було вчинено дії по відчуженню цих квартир, незважаючи на наявність ухвали суду про заборону їх відчуження, а тому вважала, що позивачка може відчужити і спірну квартиру, яка є предметом даної справи.

Отже, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, оскільки вважає, що позивачка може відчужити дану квартиру.

Заява про забезпечення позову не містить доводів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднути чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Матеріали справи також не містять доказів, які вказують на те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позов у справі забезпечено ухвалою суду від 05 січня 2018 року та заборонено відчуження квартири АДРЕСА_3 та майнових прав на неї (т. 1, а.с. 56-57).

Також, з матеріалів справи вбачається, що номер квартири АДРЕСА_3 змінено на № 111 (т. 2, а.с. 233).

Проте, зміна номеру спірної квартири не змінює заходи забезпечення позову. Вжиті ухвалою суду від 05.01.2015.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що є важливою умовою при вирішенні питання про забезпечення позову.

При цьому, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд правомірно взяв до уваги інтереси не тільки позивача, а й права та інтереси відповідача, які можуть бути порушені із застосуванням відповідних заходів.

За вказаних обставин, є безпідставними доводи апеляційної скарги про недотримання судом першої інстанції вимог ст. 149 ЦПК України.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову.

З урахуванням викладеного, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 18 липня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

Т.О. Невідома