АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3388/2018 Головуючий у 1 інстанції - Москаленко К.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про відшкодування збитків. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивач ОСОБА_3 є вкладником ПАТ «Дельта Банк» на підставі укладеного договору банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США у розмірі 20 000,00 доларів США №011-20514-180215 від 18.02.2015 року. Вказувала, що під час введення тимчасової адміністрації на ліквідацію банку, позивачу було виплачено 200 000,00 грн., а неповернутою залишилася сума у розмірі 222 948 грн., які ОСОБА_3 вважає збитками, завданими їй відповідачем ОСОБА_4, який є учасником з найбільшою та істотною долею у ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи. Зазначала, що суд першої інстанції не врахував, що відповідальність власників істотної участі передбачена ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і є самостійним видом відповідальності, та не залежить від здійснення процедури ліквідації банку встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказувала на те, що в оскаржуваному рішенні суд не надав належної правової оцінки доводам позивача про наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності за ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також не врахував, що внаслідок дій відповідача ОСОБА_4 порушується невід'ємне право ОСОБА_3 володіти та вільно користуватися своїм майном.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з'явилися.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 8.02.2015 між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір №011-20514-180215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США у розмірі 20 000,00 доларів США з виплатою 5,5 % річних. (а.с. 8-9).

02.03.2015 р. на підставі постанови Правління Національного банку України за №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у AT «Дельта Банк».

Відповідно до постанови НБУ від 02.10.2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 р. № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. на два роки з 5.10.2015 року по 4.10.2017 року.

Позивачем ОСОБА_3 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб отримано гарантовану суму у розмірі 200 000 грн., проте, залишився залишок неповернутих коштів розміром 222 948 грн., який включений до четвертої черги кредиторів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 77, 78 ЦПК України, які б підтвердили причетність відповідача до неповернення позивачу його вкладу, а також, що з його вини, діями чи бездіяльністю було завдано шкоди банку.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку.

На момент звернення ОСОБА_3 до суду ( травень 2017 року) у ПАТ «Дельта Банк» була введена тимчасова адміністрація та розпочата процедура ліквідації банку, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За змістом частин 4 - 6 статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції від 02.03.2015 р., що діяла на час введення в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Пов'язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Пов'язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано положень зазначеної норми закону та доводів позивача про наявність вини ОСОБА_4, як власника істотної участі Банку, не вжиття ним своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, є непереконливими з огляду на відсутність допустимих доказів, які б підтверджували зазначені твердження.

Передбачене ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним, а повинно бути застосоване лише на наявності вини власників істотної участі у неплатоспроможності банку.

Наявні у матеріалах справи прес-реліз Національного банку України від 05.10.2015 не є допустимим доказом в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України, який би підтверджував факт заподіяння шкоди відповідачем позивачу ОСОБА_3, як власником істотної участі банку.

Суд першої інстанції правильно керувався тим, що для покладення на ОСОБА_4, як власника істотної участі Банку відповідальності за зобов'язаннями банку у разі віднесення банку з їх вини до категорії несплатоспроможних, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов'язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв'язку між порушенням стороною зобов'язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов'язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Одним із елементів доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Доведенню підлягає те, що порушення боржником договірного зобов'язання є причиною, а збитки, які завдано особі, наслідком такого порушення.

Позивач ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що протиправними діями відповідача їй завдано майнову шкоду, а тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку, а також умови і порядок захисту прав вкладників у зв'язку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у зв'язку з цим у банку тимчасової адміністрації передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому він є спеціальними і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, що узгоджується як з положеннями ст.1074 ЦК України, так і з статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Метою введення в дію Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як зазначено у статті 1 цього Закону, є захист прав і законних інтересів вкладників банку, а тому введення тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж передбачено цим Законом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття , однак, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 5 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: