КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/22804/15-ц

провадження № 22-ц/824/1557/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Булах А.А.

учасники справи:

заявник - Акціонерне товариство Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.(Dogus Insaat ve Ticaret A.S.)

заінтересована особа - Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. - Стефанчука Миколи Олексійовича

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 рокуу складі судді Притули Н.Г.

у справі за заявою Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року по справі за клопотанням Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш., заінтересована особа Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» про надання дозволу на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/MHM, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» в особі представника Ільяшова О.В. звернулося до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання в Україні остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення заборгованості в сумі: 23 437 743,97 доларів США основної заборгованості; 3% річних від суми 20 059 120,00 доларів США у розмірі 1 079 895,09 доларів США; витрат на арбітраж в розмірі - 609 000 доларів США; юридичні та інші витрати в розмірі - 13 373 доларів США, 352 086,70 Євро, 75 845,74 фунтів стерлінгів, 1 991 758,40 швейцарських франків та 55 005 грн.

Під час розгляду справи судом, із урахуванням остаточного рішення іноземного суду, представником позивача було збільшено суму 3% річних від суми - 20 059 120,00 доларів США основної заборгованості до розміру, який станом на 16 вересня 2015 року становив - 1 221 682,84 доларів США.

В обґрунтування поданого клопотання представник стягувача зазначав, що арбітражне рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року про стягнення заборгованості набрало законної сили та є остаточним, а тому просив суд визнати таке рішення та надати дозвіл на його примусове виконання на території України.

Окрім того, представником стягувача було зазначено, що вищевказане рішення оскаржувалось боржником до Федерального суду Швейцарії у порядку розгляду цивільних справ у зв'язку із звинуваченням Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати у порушенні процедурного публічного порядку Швейцарії.

Також зазначав, що Федеральним судом Швейцарії вказані посилання боржника визнано безпідставними та рішенням від 27 травня 2014 року апеляційну скаргу боржника було відхилено, а рішення Арбітражного суду від 06 вересня 2013 року залишено в силі.

Необхідність визнання вказаного рішення іноземного суду в Україні представник стягувача обґрунтував наявністю Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, що укладена в м. Нью-Йорк в 1958 році та ратифікована Указом Президії Верховної ради УРСР 22 серпня 1960 року із посиланням на те, що Україна застосовуватиме її на умовах взаємності.

При цьому, стягувач вказував, що Швейцарія, де було постановлене вказане рішення, також є учасником Нью-Йоркської конвенції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року клопотання представника Акціонерного товариства «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» - ІльяшоваО.В. про надання дозволу на примусове виконання в Україні остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року про стягнення заборгованості задоволено. Визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі №17208/GZ/MHM; видано виконавчий лист про стягнення з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» на користь Акціонерного товариства «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» заборгованості в розмірі - 23 437 743,97 доларів США; суму у розмірі 3% річних від суми 20 059 120.00 доларів США основної заборгованості, яка станом на 16 вересня 2015 року становить - 1 221 682,84 доларів США, а також витрати на арбітраж у розмірі - 609 000 доларів США, юридичні та інші витрати в розмірі - 13 373 доларів США, а всього сума в доларах США становить - 25 281 799,81 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 16 вересня 2015 року становить - 556 153 203 гривні 70 коп.; 352 086,70 євро, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 16 вересня 2015 року становить - 8 767 635 гривень 89 коп., 75 845,74 фунтів стерлінгів, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 16 вересня 2015 року становить - 2 571 065 гривень 53 коп.; 1 991 758,40 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 16 вересня 2015 року становить - 45 208 836 гривень 55 коп. та 55 005 грн., а всього в розмірі - 612 755 746 гривень 50 копійок.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року залишено без змін.

У липні 2017 року Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» в особі заступника голови комісії з реорганізації ДТГО «Південно-Західна залізниця» Йосифовича Р.М. подано заяву про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Заяву обґрунтовано тим, що 17 травня 2017 року Господарським судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 910/2589/17, яким визнано недійсним п.13.2 Договору № ПЗ/ДН-6-0415 від 14 листопада 2004 року, укладеного між ДТГО «ПЗЗ» та Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.). Саме вказаним пунктом було передбачено можливість звернення за вирішенням спірних питань цього договору до іноземного (третейського) арбітражного суду. Рішення набрало законної сили.

Зазначав, що оскільки вказана обставина встановлена рішенням суду, вона не підлягає доказуванню та з моменту визнання недійсним зазначеного пункту договору відсутні підстави для задоволення клопотання Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) про надання дозволу на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/МНМ.

Уважав, що про обставини недійсності пункту 13.2 договору № ПЗ/ДН-6-0415 від 14 листопада 2004 року ДТГО «Південно-Західна залізниця» стало відомо лише 17 травня 2017 року, а отже з моменту визнання недійсним вказаного пункту договору фактично відсутні підстави для задоволення клопотання Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) про надання дозволу на примусове виконання в Україні остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року.

Посилаючись на те, що вказана обставина є нововиявленою, просив переглянути ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення по даній справі, яким відмовити у задоволенні клопотання Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) щодо надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року заяву Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» в особі заступника голови комісії з реорганізації ДТГО «Південно-Західна залізниця» Йосифовича Р.М. про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року за нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року. У задоволенні клопотання Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш., заінтересована особа Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» про надання дозволу на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/MHM про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, 11 травня 2018 року та 12 травня 2018 року представник АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) - Стефанчук М.О. звернувся до суду з апеляційними скаргами на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року, які є ідентичними за змістом та вимогами, а тому подані апеляційні скарги розглядаються судом апеляційної інстанції як одна апеляційна скарга.

В обґрунтування вимог зазначає, що недійсність арбітражного застереження, встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року, не є нововиявленою обставиною.

Вказує також на те, що вимоги про відмову у наданні дозволу на виконання арбітражного рішення з підстави недійсності арбітражного застереження попередньо заявлялися боржником під час первісного розгляду справи Шевченківським районним судом м. Києва, ДТГО «Південно-Західна залізниця» було відомо під час розгляду справи про можливі підстави недійсності арбітражного застереження згідно з законодавством України.

Уважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року є новим доказом, а не нововиявленою обставиною, оскільки не існувало на момент розгляду справи Шевченківським районним судом м. Києва.

Окрім того, указує на те, що в силу міжнародного та національного арбітражного законодавства перевірка дійсності арбітражної угоди є, у першу чергу, прерогативою арбітражу, який розглядає спір.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, зазначає, що оскаржуваною ухвалою порушено його право на справедливий розгляд судом, яке гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.

01 жовтня 2018 року на адресу Київського апеляційного суду представником ДТГО «Південно-Західна залізниця» - Стоян М.М. було направлено відзив на апеляційну скаргу.

Відзив вмотивовано тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року має законну силу, є обов'язковим до виконання всіма органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Зазначає, що в судовому засіданні встановлено, що арбітражна угода, на підставі якої було вирішено спір між сторонами визнана судом недійсною, про що на момент вирішення клопотання АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) судом не було відомо, а тому АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) не мало права вирішувати спір в Міжнародному арбітражному суді Міжнародної торгової палати.

Окрім того, вказує, що рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року не було піддане перегляду в ході розгляду справи Шевченківським районним судом м. Києва.

Звертає увагу на те, що при ухваленні рішення суд не досліджував питання по суті з приводу арбітражного застереження, чи суперечить воно нормам міжнародного та українського права, не робив правового висновку щодо цього та, відповідно, резолютивна частина рішення не містить конкретного правового висновку щодо дійсності чи недійсності пункту 13.2 договору № ПЗ/ДН-6-0415 від 14 листопада 2004 року.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» постановлено ліквідувати Апеляційний суд міста Києва.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (пункт шостий статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 суддів Апеляційного суду міста Києва переведено на посади суддів до Київського апеляційного суду.

Згідно повідомлення, опублікованого в газеті «Голос України», з 3 жовтня 2018 року свою процесуальну діяльність розпочав Київський апеляційний суд.

Представник АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» проти апеляційної скарги заперечували та просили ухвалу суду залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ДТГО «Південно-Західна залізниця» про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, місцевий суд виходив з того, що зазначені заявником обставини є нововиявленими, так як в судовому засіданні встановлено, що арбітражна угода, на підставі якої було вирішено спір між сторонами, визнана судом недійсною, про що на момент вирішення клопотання судом не було відомо, а тому АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) не мало права вирішувати спір в Міжнародному арбітражному суді Міжнародної торгової палати.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, у серпні 2015 року до суду подано клопотання Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.), заінтересована особа: Державне територіальне-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» про визнання та надання дозволу на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/МНМ.

Представники боржника Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» при розгляді питання щодо визнання та надання дозволу на примусове виконання арбітражного рішення Шевченківським районним судом м. Києва заперечували проти задоволення вказаного клопотання та надання дозволу на примусове виконання в Україні зазначеного рішення іноземного суду з огляду на те, що вказаний спір не міг розглядатись у міжнародному арбітражному суді, а підлягає розгляду тільки у господарських судах України, зокрема, з огляду на те, що укладений між сторонами договір від 14 листопада 2004 року є державним замовленням, а відтак регулюється Законом України «Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб».

Досліджуючи це питання, місцевий суд дійшов висновку, що станом на час укладення договору від 14 листопада 2004 року Закону України із такою назвою прийнято не було, а діяв Закону України «Про поставки продукції для державних потреб», який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки державні гарантії надавались не переможцю тендера, а інвестору, у якого Держава планувала на той час отримати кредитні кошти, а відтак за відсутності третьої сторони угоди від 14 листопада 2004 року, яка б виступала гарантом обов'язків будь-кого з них при його підписанні, вказаний договір не є таким, що укладений за державним замовленням, що дозволяє і надає право сторонам звертатись до іноземного арбітражного суду для вирішення вказаного спору та не вказує на розгляд спору між сторонами виключно судами України.

Таким чином, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року зазначене клопотання було задоволено та надано дозвіл на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/МНМ, яка набрала законної сили.

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції виходив з його законності та обґрунтованості, а також з відсутності законодавчо визначених підстав для відмови в задоволенні даного клопотання.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишено без змін з огляду на те, що місцевий суд повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних та цивільних справ ухвалою від 08 грудня 2016 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року залишив без змін, виходячи з того, що рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року є таким, що набрало законної сили, раніше не виконувалось, прийнято за участі сторін та підлягає виконанню на території України в силу вимог Нью-Йоркської конвенції, яка ратифікована як Україною, так і Швейцарією.

Як на підставу звернення із заявою про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року за нововиявленими обставинами сторона боржника посилалася, зокрема, на те, що про недійсність арбітражного застереження та неможливість розгляду спору, який виник між сторонами, іноземним судом їм стало відомо лише після ухвалення рішення Господарським судом м. Києва від 17 травня 2017 року.

Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами має здійснюватись із дотриманням вимог статей 423 - 429 ЦПК України, які визначають підстави і порядок перегляду, коло суб'єктів звернення із заявою про перегляд судових рішень, об'єкти перегляду, а також компетенцію (процесуальні повноваження) судів, які здійснюють такий перегляд.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами або виключними обставинами.

У пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» роз'яснено, що перегляд судових рішень, що набрали законної сили, у зв'язку з нововиявленими обставинами є самостійною стадією цивільного процесу, в якому судом перевіряється наявність чи відсутність правових підстав для цього - юридичних фактів, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, хоча їх подання до суду могло потягти ухвалення іншого за змістом судового рішення.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлені вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування удового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

До нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне для справи значення, існували на момент ухвалення рішення, але не були і не могли бути відомі ані заявнику, ані суду на час розгляду такої справи, який виконав усі вимоги закону зі збирання доказів і встановлення об'єктивної істини, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» роз'яснено, що судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Таким чином, нововиявлені обставини необхідно відрізняти від нових обставин та нових доказів. Головною відмінністю нововиявлених обставин від нових обставин є момент їх виникнення. Так, нові обставини - це обставини, які виникли вже після ухвалення рішення суду та не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Відмінність нововиявлених обставин від нових доказів полягає в тому, що нові докази - це відомості про обставини справи, які досліджувалися судом, проте ці докази з тих чи інших причин не були надані суду під час розгляду справи.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року, яким визнано недійсність арбітражного застереження, не існувало на момент розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання арбітражного рішення Шевченківським районним судом м. Києва, а отже воно є новим доказом.

До нововиявлених обставин можуть бути віднесені матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення справи. Ці обставини в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Суд вправі скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається (тобто якщо обізнаність суду щодо цих обставин при розгляді справи забезпечила б прийняття цим судом іншого рішення).

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Не можуть бути визнані нововиявленими обставини, щодо яких суду зрозуміло, що вони були відомі (або мали бути відомі) заявнику на час розгляду справи, зокрема, якщо на ці обставини посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, апеляційній чи касаційній скарзі, або які могли бути встановлені судом при здійсненні певних процесуальних дій, дослідженні матеріалів справи тощо.

Обставини щодо недійсності арбітражного застереження, на які вказує заявник, заявлялися стороною боржника у загальних судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях, а отже ДТГО «Південно-Західна залізниця» було обізнано про існування можливих підстав для визнання недійсним арбітражного застереження.

Окрім того, з матеріалів справи убачається, що стороною боржника оскаржувалось рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року про стягнення заборгованості до Федерального суду Швейцарії у порядку розгляду цивільної справи із звинуваченням Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати у порушенні процедурного публічного порядку Швейцарії. Рішенням Федерального суду Швейцарії від 27 травня 2014 року вказану апеляційну скаргу боржника було відхилено, а рішення Міжнародного арбітражного суду від 06 вересня 2013 року залишено в силі. При цьому, федеральним судом було зазначено, що звинувачення Арбітражного суду в тому, що рішення не узгоджується з процедурним публічним порядком, є безпідставним (т. 2 а.с. 144-157).

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що обставини справи щодо можливих підстав недійсності арбітражного застереження були предметом дослідження у судових інстанціях, де судами надавалася оцінка арбітражному застереженню, було установлено арбітрабельність спору із урахуванням суб'єктного складу учасників та предмету спору, а також те, що арбітражна угода відповідала вимогам чинного законодавства на момент розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року не було нововиявленою обставиною, оскільки обставини, які були предметом розгляду Господарського суду м. Києва, існували на час розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання арбітражного рішення, стороні боржника на момент розгляду клопотання були відомі обставини, на підставі яких арбітражне застереження, передбачене пунктом 13.2 договору підряду від 14 листопада 2004 року, могло бути визнано недійсним, що б стало підставою для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання арбітражного рішення.

Окрім того, Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 910/2589/17 рішення Господарського суду м. Києва від 17 травня 2017 року скасовано в частині визнання недійсним пункту договору підряду на виконання будівельних робіт від 14 листопада 2004 року № ПЗ/ДН-6-0415 та передано справу у цій частині на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду, тобто арбітражна угода, передбачена договором підряду від 14 листопада 2004 року, є дійсною.

Правова визначеність (з римського права res judicata (лат. «вирішена справа) - це положення, відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Правова визначеність є однією з умов ефективної дії верховенства права, а забезпечення реалізації вимог принципу правової визначеності у його широкому розумінні є запорукою не лише ефективних реалізації та захисту прав людини, а й значного вдосконалення механізму держави.

Важливою та сутнісною ознакою процедур перегляду судових рішень як належних з точки зору принципу правової визначеності є неможливість створення судів з явно вираженими дискреційними повноваженнями одних судів стосовно інших. У справі «Совтрансавто - Холдинг» проти України, яка стала першою справою в ЄСПЛ проти України, зазначалось, що Арбітражно-процесуальний кодекс України в його редакції, що діяла на момент розгляду справи, надавав Голові Вищого арбітражного суду України та Генеральній прокуратурі України право ініціювати перегляд остаточних судових рішень шляхом подання протесту. Таке повноваження було дискреційним за своєю природою, тобто судові рішення могли переглядатися на розсуд відповідної посадової особи всупереч принципу правової визначеності. Суд також наголосив, що з огляду на характер та форму втручань у справу, які мали місце з боку найвищих органів державної влади, відповідні арбітражні суди, що розглядали справу, не можуть вважатися незалежними та безсторонніми.

У контексті принципу правової визначеності судове рішення, що набуло чинності, має бути остаточним і може бути переглянуто лише у виняткових випадках з підстав об'єктивного, а не суб'єктивного характеру і у порядку, визначеному процесуальним законом. Особливо слід підкреслити, що жодна зі сторін не може вимагати перегляду остаточного судового акта тільки з метою проведення повторного слухання та отримання нового рішення. Так, у справі Науменко проти України ЄСПЛ прямо посилається на принцип правової визначеності щодо остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи у контексті того, що жодна сторона не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень. Відхилення від цього принципу можливе тільки тоді, коли воно спричинено незалежними і непереборними обставинами.

З урахуванням наведеного, колегія уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року за нововиявленими обставинами.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши, що обставини щодо недійсності арбітражного застереження були відомі стороні боржника на стадії розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на виконання остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року, а рішення Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року було не нововиявленою обставиною, а новою обставиною у справі, окрім того таке рішення в частині визнання недійсним пункту договору підряду на виконання будівельних робіт від 14 листопада 2004 року № ПЗ/ДН-6-0415 скасовано, а тому колегія суддів доходить висновку про скасування ухвали місцевого суду та відмову в задоволенні заяви Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. - Стефанчука Миколи Олексійовича - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року скасувати.

У задоволенні заяви Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2018 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д.Махлай