Постанова

Іменем України

22 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/8781/14-ц

провадження № 61-2340 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Гуменюк А. І., від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Кравець В. А., Слободянюк С. В., Сетенко О. А., від 10 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві) про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що опис та арешт майна були проведені державним виконавцем незаконно, оскільки всі меблі та техніка у квартирі АДРЕСА_1 не належать боржнику ОСОБА_7, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 лютого 2014 року, згідно якого ОСОБА_5 продала всі меблі і техніку позивачу.

На підставі викладеного, просила суд визнати за нею право власності па майно: меблі вітальні, яка складається із столу обіднього круглого - 1 шт., стілець - 8 шт., комод - 1 шт., журнальний стіл - 1 шт., диван - 1 шт., крісло - 1 шт., диван - 1 шт., телевізор «NEC» чорного кольору, б/у, 1 шт., двоспальне ліжко з ортопедичним матрацом, б/у, 1 шт., двоспальне ліжко з ортопедичним матрацом, б/у, 1 шт., тумба підлогова, б/у, 2 шт., комод підлоговий для спальні, б/у, 1 шт., стіл письмовий, б/у, 1 шт., підлогова тумба, б/у, 1 шт., зобов'язати ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві зняти арешт з із вказаного майна та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8, просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Сторони не скористалися правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

17 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну. Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частиною другою статті 692 ЦК Українипокупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

У зв'язку з тим, що продавець повинен забезпечити перехід права власності на проданий товар (предмет договору) до покупця, важливого значення набуває питання про момент виникнення права власності в покупця, оскільки від цього багато в чому залежать можливість захисту прав сторін, а також перехід ризику випадкового знищення або випадкового пошкодження товару. Дане питання має вирішуватися на підставі положень статті 334 ЦК України, відповідно до якої право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині 1 статті 697 ЦК України визначено, що договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом

або не випливає із призначення та властивостей товару

Судами установлено, що згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 19 серпня 2004 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за боржником ОСОБА_6 Вказана квартира подарована боржнику ОСОБА_6 ОСОБА_5 05 серпня 2004 року.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 вказувала на те, що описане і арештоване рухоме майно належить саме їй, а не боржнику за виконавчим провадженням № 3178/12 ОСОБА_6, що підтверджується договором купівлі-продажу від 2 лютого 2014 року меблів та техніки, яка знаходиться в спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що договір купівлі-продажу від 2 лютого 2014 року меблів та техніки, яка знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 не є належним доказом по справі, оскільки зазначеним договором не встановлено моменту, з якого передається майно, тому позивач не набула права власності на нього.

Крім того, у своїй позовній заяві, яка була подана в березні 2014 року, ОСОБА_5 вказувала на те, що меблі та техніка належать саме їй, а тому доводи ОСОБА_4 про те, що вказане майно є її власністю є необґрунтованими.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суди неправильно тлумачать норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Слід зазначити, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська