ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 639/5237/17

Провадження № 22-ц/818/669/18

03 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року в складі судді Гаврилюк С.М., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, державний нотаріус Першої Харківської нотаріальної контори Тиндик І.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я.М., ОСОБА_10, про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, застосування наслідків визнання правочину недійсним, який уточнив 26 березня 2018 року та остаточно просив: визнати недійсним договір дарування 25/100 частки квартири від 27 серпня 2015 року, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_2 та застосувати наслідки визнання правочину недійсним у вигляді повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення правочину, шляхом визнання за ОСОБА_1 25/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати договір іпотеки, серія та номер 4682, виданий 25 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я. М., недійсним в частині передачі 25/100 частки квартири, яку отримав ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27 серпня 2015 року; стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4301,50 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та його батьком ОСОБА_2 укладено договір дарування належних позивачу 25/100 часток квартири АДРЕСА_5.

Договір дарування укладено під впливом обману та зловживання довірою з боку відповідача.

Зазначив, що відповідач у присутності свідків обіцяв йому після укладення договору дарування частки квартири переоформити усю належну йому частку квартири на ім'я своєї матері - ОСОБА_4, яка протягом року мала оформити спадковий договір із позивачем, а також, що за позивачем де-факто залишиться право власності на вищевказану квартиру, він буде в ній зареєстрований, зможе зареєструвати в ній свою дружину та майбутню дитину.

На час укладення спірного правочину довіряв батьку, відносини із ним були добрі, але потім погіршилися.

11 травня 2016 року відповідач уклав договір дарування вищевказаної квартири на користь ОСОБА_4, яка у той же день, знаходячись під впливом відповідача, уклала спадковий договір з ним, а не з позивачем.

Договір від 11 травня 2016 року його батько уклав, оскільки на нього вплинула його дружина ОСОБА_11, яка взяла у дружини відповідача 10000 доларів США для купівлі для неї нерухомого майна, однак свої зобов'язання не виконала та відмовляється повертати кошти.

Відповідач з власної ініціативи розірвав спадковий договір з ОСОБА_4 від 11 травня 2016 року та 06 березня 2017 року змусив її укласти з ним новий договір дарування квартири.

ОСОБА_2 не впускає до квартири, змінив замки та заборонив проживати у ній та користуватися нею, мотивуючи тим, що позивач не має до даної квартири жодного відношення. Дружина відповідача подала заяву до поліції, оскільки позивач намагався потрапити до вказаної квартири.

Вважав, що договір дарування є недійсним як такий, що укладений під впливом обману, оскільки після його укладення ОСОБА_2 не виконав наданих обіцянок щодо передачі вказаної квартири у власність позивача, реєстрації у квартирі позивача та його сім'ї.

25 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 укладений договір іпотеки, який є похідним від договору дарування від 27 серпня 2015 року, та також є недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Судове рішення мотивоване тим, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому відсутні підстави як для визнання договору дарування недійсним, так і визнання в відповідній частині договору іпотеки. Спірний договір дарування від 27 серпня 2015 року є саме одностороннім договором, у зв'язку з чим норми ст. 230 ЦК України не застосовуються до нього.

Не погоджуючись з рішенням суду 25 червня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, відмовився дослідити поданий ним як доказ аудіозапис розмов, на якому зафіксовані справжні наміри відповідача та членів його сім'ї, через недодержання формальних підстав, чим позбавив позивача права на повноцінний та справедливий судовий захист його порушених прав та прийняв поверхове рішення без дослідження всього масиву доказів у справі. Відповідачем після укладення спірного договору була вчинена велика кількість наступних правочинів, що свідчить про намір унеможливити або ускладнити повернення спірного майна у власність позивача. В рішенні суду не надано належної оцінки показанням позивача, допитаного у якості свідка, та критично сприйнято показання свідків з його боку без належного обґрунтування. Суд формально поставився до з'ясування фактичних обставин справи, проаналізувавши лише дотримання істотних умов і порядку укладення оспорюваного договору, не переконався у тому, що волевиявлення сторін правочину відповідало їх внутрішній волі, оскільки позивач розраховував, що у результаті правочину зобов'язує інших учасників спірних правовідносин до вчинення низки зустрічних правочинів на свою користь. Правочин був укладений не з бажання обдарувати відповідача, а під впливом зовнішнього фактору у вигляді обману з боку відповідача, в результаті якого у позивача склалась уява, що потім він отримає назад повне право власності на квартиру в цілому, яке ані відповідач, ані інші заінтересовані особи, з якими він домовлявся, не збирались передавати, про що відповідач знав, але свідомо замовчував у момент укладення договору. На виконання договору відповідач склав заповіт, який після конфлікту позивача з дружиною відповідача було скасовано, що свідчить про те, що сторони договору дарування не переслідували встановлення безвідплатних відносин за цим договором, їх метою було укладення непоіменованого відплатного договору, що у випадку з оспорюваним договором дарування виявляє у ньому наявність умови про відплатність, і може розглядатися в якості самостійної підстави для визнання його недійсним. Також апелянт вважає, що суд припустився помилки відносно юридичної кваліфікації спірного договору дарування у якості одностороннього договору.

17 вересня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_10 подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

18 вересня 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підтвердження того, що сторони договору дарування не передбачали настання правових наслідків, обумовлених договором та суд правомірно дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування. Апелянт помилково посилається, що оспорюваний договір є двосторонній. Наявність чи відсутність заповіту взагалі не впливає на спірні відносини, оскільки заповіт не може розглядатися як акт відмови від права власності.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Бурлака І.В. від 04 вересня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року.

Ухвалою колегії судді судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2018 року справа призначена до розгляду.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 12 жовтня 2018 року визначено колегію судів: суддя-доповідач - Тичкова О.Ю., судді - Котелевець А.В., Піддубний Р.М.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

08 листопада 2018 року до Харківського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про відмову ОСОБА_1 від позову в частині визнання недійсним договору іпотеки посвідченим 25 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4683, в частині передачі 25/100 частки квартири, яку отримав ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27 серпня 2015 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року прийнята відмова представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 від позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, посвідченого 25 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4683, в частині передачі 25/100 частки квартири, яку отримав ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27 серпня 2015 року. Рішення суду першої інстанції в цій частині визнано нечинним та закрито провадження у справі.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиви на апеляційну скаргу, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно дубліката свідоцтва про право власності на житло №6-95-14496 від 28 липня 1995 року, виданого Харківським міським Центром приватизації державного житлового фонду квартира № 124, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, приватизована та належить ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

27 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування частки квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Тиндик І. В., зареєстрований в реєстрі за № 7- 469.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, ОСОБА_1 безоплатно передав, а його батько ОСОБА_2 прийняв у власність 1/4 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2, яка в цілому складається з 3-х жилих кімнат, житловою площею 48,0 кв. м, загальною площею 71,9 кв. м.

Згідно пункту 7 вищевказаного договору дарування сторони стверджують, що договір цей не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

З довідки дільниці №42 КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім'ї та прописку вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1

06 березня 2017 року між ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шевченко В.Ю. за реєстровим №1192, згідно якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3.

29 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 за реєстровим №796, згідно якого ОСОБА_7 зобов'язується виконувати розпорядження ОСОБА_2, встановлені цим договором, і в разі його смерті набуває право власності на його майно - квартиру АДРЕСА_3.

25 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 з метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я. М., зареєстрований в реєстрі за № 4682, предметом якого є квартира АДРЕСА_4.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 101185278 від 23 жовтня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 06 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. за №1192, він же є іпотекодавцем вказаного майна, іпотекодержателем на підставі договору іпотеки від 25 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я. М. за № 4682, є ОСОБА_10

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 116621192 від 12 березня 2018 року речові права на об'єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 не зареєстровано.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 139056988 від 25 вересня 2018 року відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Згідно пункту 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Питання нотаріального посвідчення правочину врегульовано нормами ст. 209 ЦК України, частина 3 якої передбачає, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

За змістом ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу на неї інших осіб.

При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Предметом доказування у даній справі є наявність у відповідача, на момент укладення договору дарування, умислу та введення в оману позивача, а тому обов'язок доказування наявності такого умислу покладається на позивача.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу частини 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У судовому засіданні суду першої інстанції допитані як свідки позивач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_15 та теща ОСОБА_16 повідомили, що в серпні 2015 року відповідач попросив позивача подарувати йому частину квартири позивача, а потім він подарує частину бабусі, яка в свою чергу оформить на позивача спадковий договір.

Проте показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 не можуть бути визнані безспірним доказом відсутності вільного волевиявлення позивача на укладення договору дарування, оскільки вони не були присутні при укладенні цього договору, а лише знали про намір позивача на його укладення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність умисл щодо введення його в оману з боку відповідача при укладанні правочину, що є його процесуальним обов'язком.

Висновки суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані, а наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги позивача про введення його в оману відповідачем під час укладання оспорюваного договору спростовуються змістом вказаного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Договір дарування спірної квартири був підписаний усіма сторонами. Тобто за правилом частини 1 статті 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Статті 44 та 45 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-ХП визначають, що нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Нотаріально посвідчені правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею.

Згідно пункту 8 договору дарування від 27 серпня 2015 року, ОСОБА_1 стверджував та повідомляв, що договір укладається відповідно до волі дарувальника та обдарованого, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; у момент укладання цього договору усвідомлював та усвідомлює значення своїх дій і міг керувати ними; розуміє природу цього договору, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутні будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані; договір не є фіктивним та відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Підписання договору дарування від 27 серпня 2015 року позивач не заперечував.

У своїх запереченнях з приводу заявлених позовних вимог приватний нотаріус Тиндик І.В. неодноразово пояснив, що при посвідченні угоди перевірено дієздатність осіб та роз'яснено всі умови його укладення. Сторонами правочину засвідчено, що він не носить фіктивний характер, не є удаваним і не вчинений під впливом тяжкої обставини, помилки, обману чи насильства. Перед підписанням договору дарування з'ясовувались наміри та волевиявлення сторін.

Доказів того, що ОСОБА_1 під час укладення договору дарування був введений в оману ОСОБА_2, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд припустився помилки відносно юридичної кваліфікації спірного договору дарування у якості одностороннього договору, є безпідставними.

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін, кожна з яких виражає свою волю. Договори належать до двосторонніх правочинів.

Договори також можуть бути односторонніми та двосторонніми, залежно від співвідношення прав та обов'язків їх сторін. За одностороннім договором одна сторона має лише права, а друга - лише обов'язки, за двостороннім договором обидві сторони мають як права, так і обов'язки.

За загальним правилом договір дарування відноситься до односторонніх договорів за винятком, коли таким договором встановлено обов'язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення.

Зважаючи на те, що у оспорюваному договорі не було передбачено такого обов'язку, судом було правильно визначено правову природу цього договору як одностороннього, за яким одна сторона передає другій стороні безоплатно майно у власність, причому остання не приймає на себе ніяких обов'язків і має лише право вимагати передання дарунка.

Оскільки договір дарування від 27 серпня 2015 року є одностороннім правочином, він не може бути визнаний недійсним відповідно до норм статті 230 ЦК України. Не можуть вважатися обманом у розумінні ст.230 ЦК України і такі дії контрагента, як відмова від обіцянок.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції з формальних підстав позбавив можливості дослідити аудіозапис підтверджуючий справжній намір сторін, висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ч. ч. 2,3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Матеріали справи не містять аудиозапис на який посилається представник позивача в апеляційній скарзі, з клопотанням про долучення до матеріалів справи та дослідження електронного доказу до суду апеляційної інстанції представник позивача не звертався, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості вирішити питання щодо доказу на який посилається апелянт, але не надає його в обґрунтування своїх доводів.

Доводи апеляційної скарги, що рішення не містить обґрунтування всіх обставин зазначених позивачем в обґрунтування позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки у пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не вбачається.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2018 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний