Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 212/3860/15-ц

провадження № 61-6380св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року у складі суддів: Соколан Н. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову послався на те, що 09 грудня 2014 року між ними укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу 165 425 грн, про що останнім складено розписку. Відповідач зобов'язувався повернути суму позики до 30 січня 2015 року, але гроші не повернув та від вирішення цього питання ухилився. Уточнивши вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 228 286 грн 50 коп, проценти в розмірі 37 581 грн 93 коп., 3 % річних в розмірі 4 446 грн 08 коп., а всього - 270 314 грн 51 коп.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що розписка, надана суду на підтвердження укладення договору позики, не посвідчує передання йому коштів особисто ОСОБА_3, в ній відсутня інформація про особу позикодавця. Твердження відповідача за зустрічним позовом про передачу грошей ґрунтуються на припущеннях і не відповідають дійсності, оскільки він не отримував гроші від ОСОБА_1 і взагалі з ним не зустрічався.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року (у складі судді Колочко О. В.) у задоволенні позову та зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в судовому засіданні свідки суду показали, що в грудні 2014 року в м. Кривому Розі на автовокзалі були присутні при передачі ОСОБА_3 коштів ОСОБА_2 При повторному допиті свідок ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_2 брав гроші для придбання насіння соняшника. Як вбачається з оригіналу розписки, 09 грудня 2014 року ОСОБА_2 взяв у борг суму 165 425 грн, зобов'язався віддати до 30 січня 2015 року. Із тексту вказаної розписки не вбачається, що саме позивач за первісним позовом передав відповідачу за первісним позовом грошові кошти у заявленій в позові сумі. Крім того, в розписці наявні перекреслення слів, які визначають суму позики. Судом встановлено, що відповідач видав розписку про отримання грошових коштів, проте в ній відсутні істотні умови договору позики, а саме: зазначення, що кошти отримані у борг у заявленій позивачем сумі і саме у позивача, а також повинні бути повернуті позивачу, отже, беззаперечні докази, які підтверджують отримання їх за договором позики, відсутні. Відповідач заперечував укладення договору позики за розпискою і посилався на написання вказаної розписки у якості сплати частини суми за купівлю насіння соняшника, при цьому не отримавши його фактично, а писав на майбутнє, оскільки вважав, що позивачем було сплачено цю суму продавцеві. Що стосується зустрічних позовних вимог відповідача за первісним позовом, то з урахуванням висновків, яких суд дійшов розглядаючи первісний позов щодо відсутності укладеного договору позики між сторонами, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Отже, встановивши, що між сторонами у справі відповідний договір позики не укладався, відсутні й правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору, який не є вчиненим.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу, первісний позов частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики 165 425 грн - суму основного боргу, 6 598 грн 87 коп. - проценти за користування позикою, 3 % річних - 4 120 грн, інфляційні нарахування - 64 522 грн 15 коп., а всього 240 666 грн 02 коп. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником ОСОБА_2 від позивача певної грошової суми. Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо того, що він за розпискою взяв борг у іншої особи, а не у позивача, апеляційний суд дійшов висновку, що кредитором є позивач, який надав розписку, видану ОСОБА_2 Що стосується закреслень у тексті розписки, то вони не впливають на розмір зазначеної суми боргу, та не викликають сумнівів стосовно розміру боргу.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що із тексту вказаної розписки не вбачається, що саме позивач за первісним позовом передав відповідачу за первісним позовом грошові кошти у заявленій в позові сумі. Крім того, в розписці наявні перекреслення слів, які визначають суму позики. Висновки апеляційного суду про те, що розписка підтверджує відносини позики між сторонами не ґрунтуються на матеріалах справи. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, стягнувши борг за розпискою, апеляційний суд одночасно залишив без змін рішення суду першої інстанції про вирішення зустрічного позову, за результатами розгляду якого суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами у справі відповідний договір позики не укладався, а тому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником ОСОБА_2 від позивача певної грошової суми. Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо того, що він за розпискою взяв борг у іншої особи, а не у позивача ОСОБА_1, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що позивач є кредитором ОСОБА_2, якому останній надав боргову розписку від 09 грудня 2014 року про отримання ним у борг 165 425 грн із обов'язком повернути вказану суму коштів до 30 січня 2015 року.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли відносини, які випливають з договору позики, у зв'язку із чим із боржника підлягає стягненню сума позики, проценти за користування нею та суми за статтею 625 ЦК України у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання.

У зв'язку з наведеним, рішення апеляційного суду залишається без змін за статтею 410 ЦПК України в частині вирішення первісного позову.

В частині вирішення зустрічного позову судові рішення залишаються без змін за статтею 410 ЦПК України з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановивши, що між сторонами у справі укладено договір позики, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору позики з підстав недотримання письмової форми його вчинення.

Відмова суду першої інстанції у задоволенні зустрічного позову з інших підстав не призвела до неправильного вирішення спору, а тому в частині вирішення зустрічного позову судові рішення залишаються без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року в незміненій при апеляційному розгляді справи частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик