Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 490/7300/14-ц

провадження № 61-13726св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - держава Україна в особі Генерального прокурора України, прокурора Миколаївської області, прокурора Центрального району м. Миколаєва, Державної казначейської служби України, суддів Апеляційного суду Миколаївської області та суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року та ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року у складі судді Мамаєвої О. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Парапана В. Ф., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Генерального прокурора України, прокурора Миколаївської області, прокурора Центрального району м. Миколаєва, Державної казначейської служби України, суддів Апеляційного суду Миколаївської області та суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про відшкодування матеріальної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що при ухваленні судових рішень за його позовом до ОСОБА_4 про набуття майна без достатньої правової підстави не дотримано засад верховенства закону, а тому відповідними судовими рішеннями його позбавлено права власності, чим заподіяно матеріальну шкоду. Рішення судів не містять належного посилання на норми закону, а тому вони є незаконними. Протиправність діянь прокуратури полягає у тривалому неналежному реагуванні на його звернення з проханням втрутитись у ситуацію шляхом притягнення суддів до відповідальності за скоєння злочинів. Від прокуратури він отримував лише відписки, незважаючи на наявність необхідних доказів про притягнення суддів до відповідальності, порушення кримінального провадження та скасування незаконних рішень судів у межах кримінального провадження. Проте, якби суддів притягнули до кримінальної відповідальності, то позивач отримав би 10 250 євро безпідставно набутих ОСОБА_4 і проценти за користування чужими грошовими коштами за статтею 625 ЦК України (упущена вигода), яка складає 123 656,85 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з держави Україна майнову шкоду у розмірі 10 250 євро та 123 656,85 грн процентів упущеної вигоди, а також витрат, які він поніс на відновлення свого права, з підстав, передбачених статтями 22, 532, 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Прокуратура Миколаївської області проти позову заперечувала та пояснила суду, що позивачем не надано жодних доказів неправомірної поведінки прокурора Миколаївської області, так само як і не надано жодних доказів, які підтверджували б розмір заподіяної матеріальної шкоди, причинний зв'язок між заподіяною шкодою та діями прокурора Миколаївської області. На підтвердження бездіяльності прокурора Миколаївської області Ліукконеном В. P. не надано доказів щодо оскарження прийнятого прокуратурою області рішення про невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою до суду у строки, передбачені статтею 304 КПК України, хоча такий порядок роз'яснено заявнику у відповіді Прокуратури Миколаївської області від 13 березня 2014 року № 17/1-38-14.

Судді Апеляційного суду Миколаївської області: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справФ: ОСОБА_8, та ОСОБА_9, подали до суду заперечення, в яких просили закрити провадження в частині вимог позивача до суддів цих судів, оскільки оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог до суддів Апеляційного суду Миколаївської області та суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ закрито.

Закриваючи провадження в частині вимог ОСОБА_3 до суддів Апеляційного суду Миколаївської області: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання) нормами ЦПК Україничи іншими законами України не передбачено.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки він не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України та статей 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду».

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року та рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи ухвалу та рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. Таким чином, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом по суті, переглядом судових рішень у передбачених процесуальним законом порядку і їх виконання, нормами ЦПК Україничи іншими законодавчими актами України не передбачено. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення йому матеріальної шкоди органами прокуратури.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та вирішити питання по суті, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що суди вважають метою його позову домогтися перегляду справи за його позовом до ОСОБА_4, проте він вимагає визнання завдання йому шкоди державою шляхом винесення незаконних рішень. Докази того, що 10 250,00 євро були набуті ним у Фінляндії, знаходяться в архіві Корабельного району м. Миколаєва. Судді у справі за його позовом до ОСОБА_4 ухвалили незаконне рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що у листопаді 2009 року ОСОБА_3 звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2011 року позов ОСОБА_3 задоволено. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14 червня 2012 року скасовано заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2011 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування грошей відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2012 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 червня 2012 року залишено без змін.Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2013 року ОСОБА_3 відмовлено у допуску справи за його позовом до провадження Верховного Суду України.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI«Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до статті 125 Конституції України(в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання притягнення судді до відповідальності було врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів»(в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) та Законом України «Про Вищу раду юстиції».

Отже, чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Таким чином, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126, 129 Конституції України в редакції, чинній на момент пред'явлення позову)) .

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади»роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції Українивизначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Згідно з частиною сьомою статті 49 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним («Плахтєєв та Плахтєєва проти України», № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України № 435-IV від 16 січня 2003 року. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Отже, при постановленні оскаржуваних ухвал суди попередніх інстанцій правильно застосували пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України(в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) та обґрунтовано вирішили, що позовна заява ОСОБА_3 у частині вимог до суддів Апеляційного суду Миколаївської області та суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про відшкодування шкоди не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звертався до Прокуратури Центрального району м. Миколаєва, Прокуратури Миколаївської області, Генеральної прокуратури України із заявами щодо порушення чинного законодавства при постановленні рішення суддями Апеляційного суду Миколаївської області та суддями судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно з відповіддю Генеральної прокуратури України від 12 грудня 2012 року заява ОСОБА_3 відповідно до вимог КПК Українинадіслана прокурорам Миколаївської області та м. Києва.

Прокуратурою Центрального району м. Миколаєва 18 грудня 2012 року позивачу надіслана відповідь, що під час розгляду заяви не встановлено об'єктивних даних, які б могли вказувати на наявність у діях суддів Апеляційного суду Миколаївської області: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ознак будь-якого складу злочину, та відсутні підстави для прийняття рішення згідно з вимогами статті 214 КПК України. Крім того, відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» звернення в частині вирішення питання про притягнення судів до дисциплінарної відповідальності скеровано до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

У відповідді Прокуратури Миколаївської області від 13 березня 2014 року на звернення ОСОБА_3 від 23 січня 2014 року зазначено, що у поданій ним заяві не зазначено достатніх даних про вчинення злочину та відповідно до вимог статті 214 КПК Українивідсутні підстави для внесення відомостей до ЄРДР. Роз'яснено заявнику його право оскаржити невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до суду відповідно до статей 303, 304 КПК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, що позовні вимоги не знайшли свого обґрунтування при розгляді справи, оскільки позивач не довів незаконності дій або бездіяльності прокуратури, а тому за умов відсутності решти складових - наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, для виникнення зобов'язання відшкодування шкоди відповідно до вимог статті 1176 ЦК України підстави відсутні.

Встановлено, що позивач звернувся з цим позовом не у зв'язку з невнесенням до ЄРДР заяви про кримінальне правопорушення, що регулюється нормами КПК України, статтею 303 якого передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Таке право було роз'яснено заявнику.

Таким чином, належним і допустимим доказом незаконності дій, бездіяльності органу прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення є виключно ухвала слідчого судді, якою задоволено скаргу заявника.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення статті 1176 ЦК України, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дійшли висновку про те, що позивач не довів підстав, передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України, для відшкодування йому матеріальної шкоди, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України). При цьому дії посадових осіб прокуратури чи інших органів прокуратури при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення протиправними у встановленому законом порядку визнані не були.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик