Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 336/5144/16-ц

провадження № 61-13102св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області,

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області,

особа, яка подала касаційну скаргу - заступник прокурора Запорізької області в інтересах Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області та заступника прокурора Запорізької області в інтересах Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року у складі судді Дмитрюк О. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Спас О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області за участі прокуратури Запорізької області в інтересах Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 18 червня 2013 року та 12 грудня 2014 року Шевченківським районним відділом Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - Шевченківський РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області) до єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальні правопорушення, по одному з яких він є потерпілим.

Він неодноразово оскаржував бездіяльність (дії) слідчого та постанови про закриття кримінального провадження, які були скасовані, а дії (бездіяльність) слідчого судовими рішеннями визнавались незаконними.

Вказані протиправні дії з боку працівників Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області завдали йому моральної шкоди, яка полягає у тому, що позивач змушений витрачати свій час на поновлення справедливості у законний спосіб та змінити свій звичний спосіб життя, що викликає стреси та нервування.

Завдану моральну шкоду позивач оцінив в 150 000 грн, які просив стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 зазнав душевних страждань внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових та службових осіб, оскільки тривалий час захищав свої порушені права, в тому числі оскаржував дії щодо не вирішення його клопотань, заявлених під час кримінального провадження з метою проведення слідчих дій. Підставою для відшкодування моральної шкоди є встановлена судовими рішеннями бездіяльність посадових та службових осіб Шевченківського РВ УМВС України у Запорізькій області, Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національного поліції в Запорізькій області під час досудових розслідувань по вказаним кримінальним провадженням.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 квітня 2017 року відхилені апеляційні скарги ОСОБА_4, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових та службових осіб ОСОБА_4 було завдану моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на підставі статті 1174 ЦК України.

У квітні 2017 року та травні 2017 року Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області та заступник прокурора Запорізької області в інтересах Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, у яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати вказані судові рішення.

Касаційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області мотивована тим, що виконання судових рішень щодо стягнення з Державного бюджету України моральної та матеріальної шкоди, завданої особі незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, здійснюється саме Державною казначейською службою України. Суди в порушення вимог закону не залучили цей орган виконавчої влади до участі у справі в якості відповідача, що виключає можливість стягнення з нього як з третьої особи спричиненої позивачеві шкоди.

Касаційна скарга заступника прокурора Запорізької області мотивована тим, що суди дійшли необґрунтованого висновку про наявність причинно-наслідкового зв'язку між заподіянням моральної шкоди позивачу та бездіяльністю слідчого при розслідуванні кримінального провадження.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, що мотивована тим, що заявлена ним сума моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням обставин справи, характеру, тривалості та обсягу заподіяних йому моральних страждань, а суд безпідставно зменшив її розмір. Просив змінити оскаржувані судові рішення, стягнувши на його користь 150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року та 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами.

У липні 2017 року Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало відзив (заперечення) на касаційну скаргу ОСОБА_4, який мотивований тим, що вказані ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя не встановлюють незаконність рішення або бездіяльність слідчих, а лише скасовують постанови про закриття кримінального провадження.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, який мотивований тим, що Казначейство було залучено до участі у справі як сторона, скористалось правом апеляційного та касаційного оскарження, суди надали його доводам оцінку.

Касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, заступника прокурора Запорізької області в інтересах Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області та ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не в повній мірі.

Суди установили, що 18 червня 2013 року та 12 грудня 2014 року Шевченківським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області) до єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальні правопорушення, передбачені частиною першою статті 382 КК України, по одному з яких ОСОБА_4 є потерпілим.

Він неодноразово оскаржував бездіяльність (дії) слідчого та постанови про закриття кримінального провадження, які були скасовані, а дії (бездіяльність) слідчого судовими рішеннями визнавались незаконними, що встановлено ухвалами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2014 року, 05 листопада 2014 року, 12 жовтня 2015 року, від 11 грудня 2015 року, від 09 червня 2016 року, від 15 серпня 2016 року, 22 вересня 2016 року та від 18 листопада 2016 року (а.с. 53-54, 71, 77-78, 93, 102-104, 200-202, 211, т.1).

Досудові розслідування у вказаних кримінальних провадженнях тривають, підозра жодній особі оголошена не була, остаточне рішення не прийнято.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Зазначений правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що правовою підставою для її відшкодування моральної шкоди ОСОБА_4 є встановлені судовими рішеннями неправомірні дії, бездіяльність посадових осіб Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, внаслідок яких позивачу було завдану моральну шкоду, та правильно визначив її розмір, виходячи із засад розумності та справедливості.

За таких обставин безпідставними є доводи касаційної скарги прокуратури Запорізької області про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між заподіянням моральної шкоди позивачу та бездіяльністю слідчого при розслідуванні кримінального провадження.

Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про безпідставне зменшення судами розміру стягуваної моральної шкоди, оскільки цей розмір було визначено судами з огляду на засади розумності та справедливості. Суди врахували характер правовідносин і обставини заподіяння шкоди, встановивши, що ОСОБА_4 тривалий час приходилося захищати свої порушені права, в тому числі тривалий час оскаржувати дії щодо не вирішення його клопотань, заявлених під час кримінального провадження з метою проведення слідчих дій.

Разом із тим, обґрунтованими є аргументи касаційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області про те, що участь Казначейства у цій справі в якості третьої особи, а не відповідача, позбавила його усіх передбачених для відповідача можливостей заперечувати позов та в подальшому виконувати судове рішення.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У цій справі ОСОБА_4 пред'явив позов до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, дії якого призвели до порушення прав позивача.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи грошові кошти з Державного бюджету України, суди не врахували, що належним відповідачем в цих правовідносинах є Казначейська служба, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, то при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевою самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно зі статтею 119 ЦПК України 2004 року позивач формулює позовні вимоги і зобов'язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

Суди на зазначене вище уваги не звернули, не визначились зі складом осіб, які беруть участь у справі, та стягнули кошти за дії працівників поліції з Державного бюджету України, не залучивши в якості відповідача Казначейство.

При цьому процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов'язками є різними.

Тому судові рішення не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, зокрема, визначитись зі складом осіб, що беруть участь у справі, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, заступника прокурора Запорізької області в інтересах Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 квітня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта