П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 року м. Київ

Справа № 761/11861/16-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/857/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Волошина В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за користування часткою спільної власності,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за користування часткою спільної власності.

На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що ОСОБА_3 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року до 02 липня 2009 року.

У липні 2006 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1.

У квітні 2009 року ОСОБА_3 була вимушена виїхати з квартири внаслідок того, що відповідач створив нестерпні умови для спільного проживання.

У листопаді 2009 року вона виїхала на постійне місце проживання до Німеччини, а 29 січня 2014 року подарувала належну їй частку спірної квартири своєму братові - позивачу ОСОБА_2 Після отримання в дар 1/2 частини спірної квартири він, ОСОБА_2, також не зміг користуватися належною йому часткою квартири, оскільки відповідач ОСОБА_4 чинив йому перешкоди, порушуючи його право власності на квартиру.

Посилаючись на неможливість виділення частки квартири в натурі для користування нею та урегулювання спору в досудовому порядку, просили суд стягнути в якості орендної плати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 888 737,42 грн., на користь ОСОБА_2 - 285 648,42 грн. та покласти судові витрати на відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за користування часткою спільної власності залишено без задоволення.

Не погоджуючись із таким рішенням суду ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зЧясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначали, що ними було надано всі необхідні докази, які в сукупності, вказують на порушення права на компенсацію за користування спірною квартирою згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, за змістом якої, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Однак, суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також зазначають, що висновок суду про те, що без вирішення питання про порядок володіння та користування спірним майном безпідставно вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації суперечить матеріалам справи та нормам процесуального права, оскільки питання виділу часток у спільному майні співвласників вирішено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.09.2012 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015 року, якими, зокрема, встановлено неможливість поділу спільного майна через відсутність ідеальних часток, а позасудове врегулювання спору неможливе.

В судовому засіданні ОСОБА_2 просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у скарзі.

ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 також просила апеляційну скаргу задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, зазначала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Зазначала, що у процесуальному порядку до ОСОБА_4 з метою встановлення порядку володіння та користування спірною квартирою, позивачі не зверталися.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, що з'явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п.п. 8,9 ч. 1 Розділу (ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що без вирішення питання про порядок володіння та користування спірним майном, як об'єктом спільної часткової власності, безпідставно вимагати від інших співвласників відповідної матеріальної компенсації.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 29 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сипчак О.М., згідно якого ОСОБА_3 подарувала позивачу належну їй частину спірної квартири. До цього зазначена квартира належала в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015р. (провадження № 22-ц/796/8278/2015) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку володіння та користування майном, встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 подарувала належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а тому не мала законного права ставити питання про порядок користування спільною часткою власності. За таких підставсуд відмовив у задоволенні її позову до ОСОБА_4 про визначення порядку володіння та користування зазначеною квартирою.

Питання щодо встановлення порядку володіння та користування майном або виділ частки квартири в натурі між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не вирішувалось ні в судовому, ні в позасудовому порядку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував того факту, що має вільний доступ до спірної квартири.

Згідно частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом частин 1-3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За таких обставин, коли між співвласниками спірної квартири не було встановлено порядку володіння та користування спірним майном як об'єктом спільної часткової власності, та не доведено факт неможливості такого користування, право вимоги матеріальної компенсації є безпідставним. А відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин інший порядок володіння і користування як складовий елемент підстави виникнення права на компенсацію, який відмінний від передбаченого частиною 3 статті 358 ЦКУ, є безпідставними, оскільки, судом першої інстанції встановлено, що порядок володіння та користування майном або виділ частки квартири в натурі між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не встановлений, що в свою чергу унеможливлює стягнення матеріальної компенсації.

Доводи апеляційної скарги про те, що поза увагою суду першої інстанції залишились позовні вимоги щодо стягнення компенсації за користування спірною квартирою в той час, коли частина квартири належала ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було взято до уваги рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку володіння та користування майном, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку володіння та користування спірною квартирою.

Твердження апеляційної скарги про безпідставність не взяття до уваги судом першої інстанції висновку спеціаліста про вартість оренди квартири не грунтується на законі, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Отже, доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи документи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням вимог закону.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено «08» лютого 2018 року.

Суддя- доповідач Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль Д.Р. Гаращенко