Номер провадження 2/754/1151/18
Справа №754/8757/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2018 року м.Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Клочко І.В.,

за участю

секретаря судового засідання Шевчук М.В.

представника позивача за основним позовом ОСОБА_1

представника відповідача за основним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

Свою позовну заяву ОСОБА_4 обґрунтовує наступним.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.03.2003р. ОСОБА_4 була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані позивач, відповідач ОСОБА_2 (колишня дружина позивача) та ОСОБА_5 (син колишньої дружини поивача).

15.09.2006р. рішення Деснянського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

06.06.2016р. позивач уклав з ОСОБА_6 договір оренди житлового приміщення, користуючись правом власності на квартиру, а саме розпорядження майном на власний розсуд.

07.06.2016р. позивач та ОСОБА_6 не змогли увійти до належної позивачу на праві власності квартири, у зв'язку зі зміною замків на вхідних дверях, тобто позивачу було обмежено вільний доступ до належного йому на праві власності житлового приміщення, що позивач розцінює як позбавлення його з боку відповідачів права на вільне користування та розпорядження власним житлом. У зв'язку з чим 07.06.2016р. позивач звернувся до Деснянського УП ГУНП у м. Києві з відповідною заявою.

Отже, позивач вважає, що відповідачі протиправно обмежують та перешкоджають йому у вільному доступі до власної квартири, що свідчить про позбавлення відповідачами права на вільне користування позивача власним житлом, а неможливість для позивача передати частину належної йому квартири в оренду ОСОБА_6 на виконання вимог договору оренди, свідчить про позбавлення відповідачами права позивача на вільне розпорядження власним житлом.

Також позивач зазначає, що з 07.06.2016р. його не допускають до належної йому на праві власності квартири, що свідчить про грубе порушення відповідачами права власності та позбавлення його права на вільне користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_4 просить усунути перешкоди у користування та розпорядження ним квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з квартири.

24 травня 2017 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що з відома та згоди ОСОБА_2 майно було придбане за 100.000 грн. ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 29.03.2003р. Вищевказаний договір купівлі-продажу був укладений під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в офіційно зареєстрованому шлюбі.

У зв'язку із тим, що сімейне життя між сторонами не склалось, а спілкування під час проживання в одному помешканні призводило до систематичних та емоційних виснажливих конфліктів, сторони домовились про фактичне припинення шлюбних відносин, шляхом роздільного проживання з подальшим офіційним розірванням шлюбу. Для чого ОСОБА_2 оформила забезпечений цим майном кредит в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичила його частину ОСОБА_4 для надання можливості останньому забезпечити себе окремим житлом.

Отримавши від ОСОБА_2 15.07.2016р. вказані кошти в розмірі 30000 доларів США, ОСОБА_4 зібрав свої речі та полишив спірну квартиру - АДРЕСА_6

В свою чергу, ОСОБА_2 впродовж усього часу перебування спірної квартири в її володіння, індивідуально несла витрати по утриманню цього майна та його збереженню, а також за власний рахунок здійснила його капітальний ремонт та систематично проводила поточні ремонти.

Отже, ОСОБА_2 заволоділа майном добросовісно, бо на момент придбання спірної квартири перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі, а квартира була придбана без будь-яких угод щодо обмеження будь-кого із членів подружжя в правах на нього. При цьому, ОСОБА_2 відкрито здійснювала володіння цим майном без належних, як згодом з'ясувалось підстав, використовуючи його за цільовим призначенням та з відома ОСОБА_4, а тому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою суду від 15 червня 2017р. зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майно шляхом населення (а.с.91).

02.10.2017р. до суду було подано представником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 заперечення на зустрічний позов, в якому просив відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви, посилаючись на те, що за ОСОБА_2 не може бути визнано право власності за набувальною давністю, оскільки остання поширюється на випадки фактичного, без титульного (незаконного)заволодіння чужим майном (а.с.96-98).

16.01.2018р. до суду надійшли заперечення ОСОБА_5 , який зазначив, що позовна заява ОСОБА_4 є необґрунтованою, безпідставною та протиправною, оскільки право користування даний майном у відповідачів за основним позовом виникло на законних підставах, жодних вимог чи претензій з боку ОСОБА_4 з приводу припинення їх права на користування майном чи зміни умов та порядку його використання від ОСОБА_4 не надходило (а.с.103-105).

Заслухавши вступне слово представника позивача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом та про відмову в задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 22 грудня 2001 року (а.с.133).

29 березня 2003р. ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_8, згідно якого ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_3 (а.с.9-12).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1428 від 19.12.2008р. (а.с.16, 134).

У спірній квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_4 з 08.07.2003р., ОСОБА_2 з 01.04.2004р. та ОСОБА_5 з 01.04.2004р., відповідно до довідки форми №3 (а.с.17).

Факт реєстрації сторін за адресою спірної квартири учасниками справи не оспорював ся в судовому засіданні.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про поділ майна подружжя, згідно якого ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_4 в порядку поділу майна (а.с.22-24, 126-127).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015р. рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін (а.с.25-27, 128-130).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 жовтня 2015 року, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 залишено без змін (а.с.28-30, 131-132).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, спірна квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_9

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 слід зазначити наступне.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Отже, з боку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представника не надано жодних доказів, що підтверджують незаконне володіння майном ОСОБА_2 протягом десяти років, оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015р., яким ОСОБА_2 було відмолено в задоволенні її зустрічної позовної заяви про поділ майна - квартири АДРЕСА_5 набрало законної сили 20 травня 2015 р., тобто з моменту винесення ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015.

З огляду на викладене, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню

Щодо первісного позову ОСОБА_4, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Факт наявного існування конфлікту між сторонами по справі щодо користування та розпорядження спірною квартирою АДРЕСА_6, яка належить на праві власності ОСОБА_4 сторонами в судовому засіданні підтверджено.

Крім того, в матеріалах справи наявні копії свідоцтв про право власності на квартири, згідно яких ОСОБА_2 є власником квартир АДРЕСА_7, які належать їй на праві власності (а.с.31-34)

Аналізуючи наявні докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача за основним позовом, оскільки реєстрація та проживання відповідачів у квартирі на даний час чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном, в зв'язку з чим його права підлягають захисту в судовому порядку, а тому задовольняє позовні вимоги щодо усунення перешкод ОСОБА_4 у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою, яка належить йому на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 без надання їм іншого приміщення.

відповідно до ст. 141 ЦПК УКраїни, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 290,00 грн. з кожного відповідача за первісним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 328, 344, 391 ЦК України, ст.ст.109,150 ЖК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_6, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з квартири.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 290,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 290,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач за основним позовом - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_6.

Відповідач за основним позовом - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_6.

Відповідач за основним позовом - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП - відсутній, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_6.

Повний текст рішення складено 03.12.2018р.

Суддя