Справа № 2-55/10
Провадження № 6/591/34/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2018 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми справу за заявою ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2010 року у справі № 2-55/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

встановив:

Заявник звернувся до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2010 року у справі № 2-55/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості і свої вимоги заявник мотивує тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2010 року у справі № 2-55/10 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1- 1955 260 грн. суми боргу з урахуванням індексу інфляції, 24 % річних від суми боргу згідно договору - 4279772 грн., а всього 6235032 грн., а також судові витрати.

Виконавче провадження із примусового виконання рішення суду перебуває на виконанні у підрозділі примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві. Виконавче провадження відкрито 16 липня 2010 року. Заявник стверджує, що боржник ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири №15, будинку №8, корпусу №8 по проспекту Героїв Сталінграду у м. Києві на яку Зарічним районним судом м. Суми та державним виконавцем накладено арешт в забезпечення виконання рішення суду, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2018 року.

Оскільки, на протязі майже 8 років, з липня 2010 року, з дати відкриття виконавчого провадження, стягувач ОСОБА_1 не отримав ніякої компенсації за рішенням суду, то він вважає, що дії боржника ОСОБА_2 та виконавчої служби направлені на те, щоб шляхом ігнорування вимог Закону України «Про виконавче провадження» та «Інструкції з організації примусового виконання рішень» не допустити виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2010 року і таким чином боржнику уникнути майнової відповідальності. За заявою, державними виконавцями не виконуються три ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 12.08.2015 року, 07.03.2017 року та 14.12.2017 року якими вони зобов»язані вчинити передбачені Законом дії, направлені на реалізацію майна боржника, а саме, реалізацію 1/2 частини квартири №15, будинку 8, корпусу 8 по проспекту Героїв Сталінграду в м. Києві, але вони ці рішення ігнорують і навіть відповідно до вимог ст.453 ЦПК України не повідомляють суд про виконання цих ухвал.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги викладені у заяві про зміну способу і порядку виконання рішення суду підтримав повністю та пояснив суду, що на день розгляду справи стягувачем не отримано жодної гривні в рахунок погашення боргу за рішенням суду. З боку боржника не вжито жодної дії, направленої на добровільне виконання рішення суду, а з боку виконавчої служби вживаються усі можливі і неможливі, законні і незаконні дії для того, щоб не виконувати рішення суду. Про це, на його думку, свідчать рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12. 08.2015 року, 07.03.2017року та 14.12.2017 року, якими дії державних виконавців Дякона Т.О., Бочковського Т.О., Лозової А.І., Шабанова В.В. та керівника відділу ОСОБА_4 визнані неправомірними та суд зобов»язав їх вчинити дії, направлені на реалізацію 1/2 частини квартири №15, яка належить боржнику ОСОБА_2 на праві приватної власності. Разом з тим, ці рішення Зарічного районного суду з боку державних виконавців ігноруються та не виконуються. Передставник ОСОБА_1 також пояснив, що за фактом навмисного невиконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2010 у справі № 2-55/10 Солом»янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві порушено кримінальне провадження № 0000159 за ч.1ст. 382 КК України по якому проводиться досудове розслідування, що також є підтвердженням того, що з боку виконавчої служби вживаються заходи, направлені на істотне ускладнення виконання рішення суду, що робить його виконання неможливим на протязі майже 8 років.

Як пояснив представник заявника, доказом того, що з боку державних виконавців відсутні будь-які дії, направлені на виконання рішення суду є відповідь, на звернення стягувача до Міністерства юстиції про навмисне невиконання рішення Зарічного районного суду м. Суми з боку державних виконавців, директора департаменту ОСОБА_5 від 19.06.2017 року за № 3-12853/20.б, згідно якої, результатами їхньої перевірки дії державних виконавців: Лозової А.І, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст.11, ч.2 ст. 32, ч.8 ст.52, ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження.

Представник боржника ОСОБА_2- ОСОБА_9 виклав свої заперечення в письмовому відзиві і в судовому засіданні пояснив суду, що він, як представник боржника, заперечує проти зміни способу та порядку виконання судового рішення заявленого представником стягувача, оскільки не вважає обставини на які посилається заявник такими що дають можливість змінити порядок та спосіб виконання рішення суду. Він вважає, що не допускається зміна змісту резолютивної частини рішення про що міститься в позиції Верховного Суду України в постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2427цс15, а також з тієї обставини, що в квартирі №15, будинку 8, корпусу 8 по пр. Героїв Сталінграду зареєстровані неповнолітні діти, а тому просить суд відмовити.

Представник підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, у судове засідання не з»явився

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вважає заяву ОСОБА_1 обґрунтованою, яка підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Судом, при розгляді справи встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2010 року по об»єднаній цивільній справі № 2-55/10 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 955 260 грн.. суми боргу з урахуванням індексу інфляції, 24% річних від суми боргу згідно договору - 4279 772 грн., а всього 6235032 грн., а також судові витрати. Рішення вступило в законну силу, розглянуто в касаційному порядку Верховним Судом України ухвалою якого рішення і першої і апеляційної інстанції залишені в силі.

Ухвалами Зарічного районного суду м. Суми в забезпечення позову накладено арешт на майно боржника-Векслера Д.Г у тому числі і на квартиру №15, будинку 8, корпусу 8 по проспекту Героїв Сталінграда в м. Києві, яка належить боржнику на праві приватної власності.

Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 квітня 2010 року, його виконавчого листа № 2-55/2010 від 30 червня 2010 року головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві - ОСОБА_10 16 липня 2010 року відкрито виконавче провадження № 20289478. Під час виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми державними виконавцями не була реалізована арештована квартира, а рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2012 року позов колишньої дружини боржника - ОСОБА_11 задоволено, визнано за ОСОБА_11 право власності на 1/2 частини квартири №15 в будинку №8, корпусу 8 по проспекту Героїв Сталінграду у м. Києві. Рішення суду набрало законної сили.

Таким чином у боржника ОСОБА_12 залишилось єдине майно за рахунок якого може бути виконане рішення Зарічного районного суду м. Суми, це 1/2 частини квартири №15, будинку №8, корпусу 8 по проспекту Героїв Сталінграду м. Києва.

Як зазначив у судовому засіданні представник заявника, будь-якого іншого майна на яке можна звернути стягнення, для виконання рішення суду, у боржника ОСОБА_2 немає.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов»язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов»язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст.435 ЦПК України за заявою стягувача суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може встановити чи змінити спосіб або порядок виконання рішення суду. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Зміну способу та порядку виконання рішення є прийняття судом нових заходів з метою реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і спосіб, раніше встановленим. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року» Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» перелік обставин для зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення суду, який викладений в ст.435 ЦПК України - не є вичерпним.

Як встановлено в ході судового розгляду - єдиний спосіб, який забезпечить виконання судового рішення від 06 квітня 2010 року - це зміна способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» ( у попередній редакції на дату відкриття виконавчого провадження) державний виконавець зобов»язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. П.6 ст. 12 Закону (попередньої редакції) п.5 ст.19 (нової редакції Закону) передбачає обов»язок боржника утримуватись від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, надавати у строк, установлений державним виконавцем достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки в банках чи інших фінансових установах.

П.п.7,8 розділу Х111 Прикінцевих та перехідних положень Нової редакції Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 18.01.2018 року) передбачає, що » Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.» « Майно, передане на реалізацію до набрання чинності цим Законом, продовжує реалізуватися у порядку (у тому числі і за вартістю), що діяв до набрання чинності цим Законом. Якщо оцінка (уцінка) арештованого майна не проведена до набрання чинності цим Законом, вона проводиться в порядку, визначеному цим Законом

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В п.2 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплена «неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та Законом.»

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу «Громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди».

Таким чином, намагаючись штучно обмежити права власника - боржника ОСОБА_2 виконавча служба виходить за межі Закону і своїх повноважень. Боржник ОСОБА_2 не надав доказів того, що існують інші кредитори, права яких можуть бути порушені.

Заявник також пояснив, що з метою невиконання рішення суду та передачу 1/2 частини квартири на реалізацію, державні виконавці безпідставно, в порушення вимог Закону перешкоджають виконанню рішення суду посилаючись на необхідність( після 7 років перебування на виконанні рішення суду) проведення запиту до відповідного державного органу про наявність у малолітніх дітей, які не є дітьми боржника, права користування частиною квартири, яка належить боржнику на праві приватної власності ( п.4.5.9. Інструкції).

Доводи представника боржника про відсутність підстав для задоволення заяви представника стягувача про зміну способу та порядку виконання рішення суду не відповідають обставинам та матеріалам справи, оскільки наведена ним постанова стосується справи, про спір між господарюючим суб»єктом і фізичною особою при виконанні умов колективного договору з послідуючою зміною предмету спору та відповідно зміну рішення суду по суті та способу захисту, передбачений ст. 16 ЦК України. Заява стягувача ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення суду не передбачає зміну рішення суду по суті, оскільки відповідно до п.8 ч. 2 ст. 16 ЦК України стосується тільки захисту свого права на відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, як за рішенням суду, так і за текстом заяви. Навпаки, в своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2427 цс15, на яку посилається представник боржника, Верховного суду України дає роз»яснення, що поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення, які мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. «Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого ст. 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб». Це стає можливим у зв»язку з раніше вжитими заходами судом по забезпеченню позову шляхом накладання арешту на квартиру боржника. Реєстрація у квартирі малолітніх дітей, які не є дітьми боржника не може бути підставою для невиконання рішення суду, з огляду на наступне:

Відповідно до глави 32 ЦК України «Право користування чужим майном» ч.1 ст.403 «Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном».

Відповідно до ст. 34 ЦК України «Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла сімнадцяти років (повноліття). Таким чином, неповнолітні, які прописані в квартирі боржника-Векслера Д.Г. не мають права на користування його площею відповідно до вимог ст.ст. 31,32,34 ЦК України і є простими найманцями разом із своїми батьками.

Відповідно до ч. 2 ст.14 Сімейного кодексу України «якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків та піклувальників».

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, реалізації підлягає лише 1/2 частина квартири, яка належить боржнику на праві приватної власності і таким чином права неповнолітніх не порушуються, оскільки вони користуються і надалі мають право користуватись місцями загального користування та 1/2 частиною квартири, яка належить їхній бабусі - колишній дружині боржника - ОСОБА_11, яка зареєстрована в цій квартирі.

П.16 ч.3 Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 року визначає порядок розгляду вимог осіб, які не є власниками майна, на яке накладено арешт, але які володіють ним на законних підставах. Таким порядком може бути лише пред»явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності або права користування.

Відповідно до ч.4. п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішується шляхом пред»явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору»

Таким чином, у відповідності з предметною та суб»єктною юрисдикцією, ст. 19 ЦПК України, лише суд розглядає і вирішує у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Інші державні органи, у тому числі і виконавча служба, як і служба у справах дітей не наділені повноваженнями суду по встановленню права у житлових правовідносинах.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції - «державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов»язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення своєчасного і повного виконання рішення»

Відповідно до п. 1.4 Інструкції» безпосередній контроль за діями виконавця покладається на начальників відділів примусового виконання рішень…»

Обгунтованість заяви підтверджується і відповіддю директора департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 19.06.2017 року за № 3-12853/20.б, згідно якої, результатами їхньої перевірки дії державних виконавців: Лозової А.І, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст.11, ч.2 ст. 32, ст. 36, яка не містить підстав для зупинення виконавчого провадження з причин реєстрації малолітніх дітей на житловій площі боржника, ч.8 ст.52, ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження», а також ухвалами Зарічного районного суду м. Суми від:

12.08.2015 року Зарічний районний суд м. Суми у справі № 591/4949/15ц (суддя Кривцова Г.В.) виніс ухвалу, якою задовольнив скаргу представника стягувача ОСОБА_1 - про визнання неправомірними дії державних виконавців: Дякона Н.М., Бочковського Т.О., Лозової А.І. та їх керівника ОСОБА_4 Управління примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві та зобов»язав їх вчинити виконавчі дії пов»язані з реалізацією арештованого майна(квартири).

07 березня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми у справі № 591/41/17 ( суддя Кривцова Г.В.) повторно винесла ухвалу, якою визнав неправомірними дії та бездіяльність державних виконавців Лозової А.І., Шабанова В.В. та повторно зобов»язав вчинити виконавчі дії, направлені на реалізацію арештованого майна, а саме: 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_2 на праві приватної власності.

14.12.2017 року Зарічний районний суд м. Суми у справі №591/6532/17 за заявою стягувача знову виніс ухвалу, якою визнав дії державного виконавця Шабанова Віталія Валерійовича неправомірними і знов зобов»язав його виконати рішення Зарічного районного суду м. Суми шляхом передачі на реалізацію арештованого майна боржника, а саме: 1/2 частини квартири №15, будинку 8, корпус 8 по пр. Героїв Сталінграду в м. Києві, але на час розгляду даної заяви, державний виконавець не вчинив ніяких дій, направлених на виконання рішень суду.

Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, оскільки виконання судового рішення у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. (Постанова № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року)

Таким чином, суд визначає особливий характер обставин, що ускладнюють та виключають виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2010 року у справі № 2-55/10 на протязі значного періоду ( з липня 2010 року), про що свідчать неправомірні дії державних виконавців Шабанова Віталія Валерійовича, Лозової Ф.І., Дякона Н.М., Бочковського Т.О. та посадових осіб Управління примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, які навмисно, на протязі 7 років, ускладнюють виконання рішення Зарічного районного суду і роблять його виконання неможливим і що викладено в рішеннях Зарічного районного суду м. Суми від 12.08.15 року, 07.03. та 14.12 2017 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 353, 447-451 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення суду від 06 квітня 2010 року задоволити.

Змінити спосіб і порядок виконання рішення суду з виконання виконавчого листа №2-55/10 від 30.06.10 року Зарічного районного суду м. Суми про стягнення з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 корпус№8 кв.№15) на користь ОСОБА_1 - 6235032 грн. шляхом передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а саме 1/2 частини квартири № 15, будинку №8, корпусу № 8 по проспекту Героїв Сталінграду в м. Києві.

Зобов»язати підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відповідно до ст.ст. 60, 61 Закону України «Про виконавче провадження» передати новому власнику - ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу 1/2 частини квартири №15, будинку №8, корпусу №8 по проспекту Героїв Сталінграду м. Києва шляхом винесення відповідної постанови та складання акту про її передачу стягувачу.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня проголошення через Зарічний районний суд м. Суми.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали виготовлено 25 червня 2018 року.

СУДДЯ КЛИМЕНКО А.Я.