Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 521/1573/14-ц

провадження № 61- 478св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

ПогрібногоС. О.,

СтупакО. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представник позивача - Борщенко Костянтин Юрійович,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року у складі судді Мирончук Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року у складі суддів: Фальчука В. П., Кравця Ю. І., Таварткіладзе О. М.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 02 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав у кредит ОСОБА_5 кошти в розмірі 119 400 доларів США. Цього ж дня, з метою виконання грошових зобов'язань, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1

ОСОБА_5 неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із чим станом на 10 грудня 2013 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 986 468,16 грн. АКБ «ТАС-Комерцбанк» було реорганізовано з правонаступництвом у Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), яке також було реорганізоване у публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ «Сведбанк»). 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» продало своє право вимоги за вказаним кредитним та іпотечним договорами Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), яке 15 червня 2012 року право вимоги за цими договорами продало позивачу - публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»). Позивач до цього часу є кредитором стосовно відповідача за укладеними вище кредитним та іпотечним договорами. Тому товариство звернулося до суду із зазначеним позовом за захистом своїх майнових прав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року, в позові відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що позовні вимоги не доведено у встановленому законом порядку, у тому числі й право звернення стягнення на іпотечне майно. Дозволами Національного банку України (далі - НБУ) № 38, № 38-1 від 11 жовтня 2001 року на здійснення банківських операцій не передбачено права АКБ «ТАС-Комерцбанк» на здійснення банківських операцій із надання кредитів фізичним особам у іноземній валюті. На підставі рішення позачергових загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінило свою назву на ВАТ «Сведбанк», тобто з вказаної дати АКБ «ТАС-Комерцбанк» перестало існувати. Однак 02 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 укладено спірні кредитний та іпотечний договори. Крім того, у порушення вимог статті 517 ЦК України позивач не надав документів, які засвідчують права (вимоги), що передаються новому кредиторові ПАТ «Альфа Банк», зокрема, платіжних документів ПАТ «Дельта Банк» про сплату загальної купівельної ціни ПАТ «Сведбанк» в сумі 908 883 404, 01 грн, чим не підтвердив укладання договору купівлі-продажу прав вимоги між вказаними банками. Позивач не надав платіжних документів у сумі 382 167 229, 25 грн від ПАТ «Альфа Банк» до договору купівлі-продажу прав вимоги між ним та ПАТ «Дельта Банк». Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ПАТ «Альфа-Банк» зобов'язано надати докази, які підтверджують заборгованість відповідача зі сплати кредиту. Однак надані до суду розрахунки заборгованості за кредитним договором виконані малим друкованим шрифтом, є частково нечитабельними. Позивач не довів, що відповідно до вимог статті 517 ЦК України до ПАТ «Альфа-Банк» перейшли права кредитора за зобов'язаннями за кредитним та іпотечним договорами.

07 вересня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

25 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 грудня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на виконання вимог ухвали Апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» надало суду для огляду нотаріально посвідчені копії договорів про відступлення права вимоги, укладені між ПАТ «Свед-Банк» і ПАТ «Дельта-Банк», та між ПАТ «Дельта-Банк» і ПАТ «Альфа-Банк». Договір про відступлення права вимоги й додаток до нього з печатками ПАТ «Альфа-Банк» є в матеріалах справи. ПАТ «Альфа-Банк» підтвердило сплату коштів згідно договору відступлення права вимоги за кредитним договором. Дослідження обставин сплати коштів «загальної купівельної ціни» між юридичними особами (між ПАТ «Свед-Банк», ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк») не впливає на дійсність договорів відступлення права вимоги, враховуючи межі позовних вимог та обставини, які суду необхідно було встановити. Договори відступлення права вимоги є чинними та не визнанні недійсними. Висновок апеляційного суду щодо надання позивачем різних розрахунків із заборгованості за кредитним договором, спростовується тим, що ці розрахунки надавались за різні періоди, та підписувались уповноваженою особою банку. Суди дійшли помилкового висновку про те, що АКБ «ТАС-Комерцбанк» не мав права після 15 жовтня 2007 року укладати правочини у зв'язку з перейменуванням у ВАТ «Сведбанк», оскільки зазначена юридична особа не була припинена, а лише змінила свою назву, тобто відбулась лише зміна назви юридичної особи, а не її організаційно-правової форми. Згідно Статуту товариства у жовтні 2007 року змінився лише тип товариства на відкрите акціонерне товариство, юридична особа залишилась таж сама з тією ж організаційно-правовою формою й тим самим кодом ЄДРПОУ, тобто правонаступництва до іншої юридичної особи не відбулось, тому кредитний та іпотечні договори укладені відповідно до вимог закону. Є помилковими висновки судів про те, що АКБ «ТАС-Комерцбанк» не мав права на здійснення банківських операцій у іноземній валюті, оскільки відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких є залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. З огляду на зазначене, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, мають право надавати кредити в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет), який передбачає наявність індивідуальної ліцензії для надання і одержання кредитів в іноземній валюті, то такий обов'язок є необхідним, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні законодавством не визначено межі й терміни надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Згідно із узагальненням судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2015 року надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплати процентів за таким кредитом не потребують індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на ВАТ «Сведбанк» (Т.2, а.с.73)

Рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року ВАТ «Сведбанк», змінило своє найменування на ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником усіх прав та зобов'язань ВАТ «Сведбанк».

Рішенням загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінило своє найменування на ПАТ«Омега банк», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань ПАТ «Сведбанк»,згідно Статуту ПАТ «Омега Банк» (Т.2, а.с.73).

02 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк передав позичальнику в кредит 119 400 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит у строки, встановлені договором, та сплатити проценти за користування грошима згідно умов кредитного договору та додатку № 1 до договору (Т.1, а.с. 17-20).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором 02 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав банку в іпотеку належну ОСОБА_5 на праві власності квартиру АДРЕСА_1

13 липня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено договір про внесення змін до кредитного договору від 02 листопада 2007 року, у якому вказано, що ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 домовились про внесення змін та доповнень до вказаного договору (Т. 1, а.с. 21).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, які ПАТ «Сведбанк» уклав із фізичними та юридичними особами.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, які ПАТ «Сведбанк» уклав із фізичними та юридичними особами.

За змістом статей 510, 512 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва.

Згідно із статтею 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до статті 108 ЦК України перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.

Суди не взяли до уваги, що за загальним правилом перетворення юридичної особи не призводить до її припинення, а юридична особа продовжує свою діяльність, зберігає всі права та обов'язки, які існували до перетворення.

Як встановлено судами, 15 жовтня 2007 року рішенням загальних зборів акціонерів АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на ВАТ «Сведбанк».

Суд першої інстанції виходив з того, що 02 листопада 2007 року «фактично неіснуючим АКБ «ТАС-Комерцбанк»» було укладено кредитний договір. Про те, що на час укладення вказаного договору такого банку не існувало, «фактично неіснуючий АКБ «ТАС-Комерцбанк» не повідомив ОСОБА_6 З таким висновком погодився й апеляційний суд.

Дійшовши такого висновку, суди без урахування положень статей 104, 108 ЦК України, статті 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не встановили фактичні обставини справи та не з'ясували, чи відбулося припинення АКБ «ТАС-Комерцбанк» чи його перетворення, чи відбулася лише зміна найменування юридичної особи, чи зміна організаційно-правової форми, наслідком чого до нової особи переходить усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи (у тому числі й право та обов'язок користуватися умовами договорів із своїми контрагентами та виконувати укладені договори), чи залишився попередній код ЄДРПОУ АКБ «ТАС-Комерцбанк» за ВАТ «Сведбанк», чи містить запис з єдиного державного реєстру про припинення АКБ «ТАС-Комерцбанк».

Суди належним чином не з'ясували, чи укладення договору з АКБ «ТАС-Комерцбанк» 02 листопада 2007 року після зміни найменування банку автоматично звільняє ОСОБА_6 від виконання зобов'язань за договором. Суди не дали оцінки укладеному між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 договору від 13 липня 2011 року, не з'ясували, чи укладення цього договору свідчить про те, що сторони не заперечували виконання зобов'язання за договором від 02 листопада 2007 року.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що з 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» перестав існувати, а укладенні 02 листопада 2007 року кредитний та іпотечний договори не мають правових наслідків.

Щодо права банку на укладення кредитних договорів в іноземній валюті, Верховний Суд виходить з такого.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону операції банків з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок було встановлено Декретом, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету.

Згідно зі статтями 47, 49 Закону України«Про банки і банківську діяльність» та главою 2 Положенняпро порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензійна виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від17 липня 2001 №275 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), банки малиправо здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповіднодо пункту 1.5 Положенняпро порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензійна використання іноземної валютина території Українияк засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої НБУ надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії НБУ.

Отже, надання банками кредиту в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії й письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються НБУ, є правомірним, й така кредитна операція індивідуальної ліцензії не потребує.

Як встановлено судом, 11 жовтня 2001 року НБУ видав АКБ «ТАС-Комерцбанк» дозволи №38 та №38-1 на здійснення банківських операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент надання дозволів НБУ) банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі операції та угоди: операції з валютними цінностями.

За змістом статті 1 Декрету у термін «валютна цінність» включається, зокрема: валюта України (грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах); іноземна валюта (іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, кошти у грошових одиницях іноземних держав).

Таким чином, суди не з'ясували, чи АКБ «ТАС-Комерцбанк» отримав право на здійснення банківських операцій із надання кредитів у іноземній валюті відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 47 Закону.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції про те, що в додатку до дозволів НБУ №38 та №38-1 від 11 жовтня 2001 року, виданих АКБ «ТАС-Комерцбанк», відсутній саме дозвіл на здійснення банківських операцій із надання кредитів у іноземній валюті, є передчасним, оскільки зазначеними дозволами банку надано право на здійснення операції з валютними цінностями, що в розумінні статті 1 Декрету є здійсненням будь-яких банківських операцій в іноземній валюті, зокрема й щодо надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо переходу права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, то Верховний Суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Документами, які засвідчують права (вимоги), що передаються новому кредиторові, можуть бути договір або інші документи, які підтверджують факт виникнення та існування зобов'язальних правовідносин між первісним кредитором та боржником, платіжні й інші фінансові документи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що позивачем відповідно до вимог статті 517 ЦК України не доведено у встановленому законом порядку його право вимоги до відповідача за спірними кредитним та іпотечним договорами, у зв'язку з тим, що позивачем не надано платіжних документів ПАТ «Дельта Банк» від 25 травня 2012 року про сплату загальної купівельної ціни ПАТ «Сведбанк» у сумі 908 883 404,01 грн, чим не підтвердив укладання договору купівлі-продажу прав вимоги між вказаними банками. Також позивач не надав платіжних документів від 15 червня 2012 року про сплату загальної купівельної ціни ПАТ «Альфа Банк» в сумі 382 167 229,25 грн, чим не підтвердив укладання договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк».

Як встановлено судами, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, які ПАТ «Сведбанк» уклав із фізичними та юридичними особами. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, які ПАТ «Сведбанк» уклав із фізичними та юридичними особами (Т.2, а.с. 16, 47).

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» підписано акт прийому-передачі прав вимоги (Т.2, а.с. 42).

Відповідно до пункту 1 зазначених договорів акт прийому-передачі прав вимоги - це акт, яким документально оформлюється фактична передача прав вимоги від продавця до покупця. Дата відступлення - це дата підписання акта прийому-передачі прав вимоги. Пунктом 2.3 вказаних договорів передбачено, що права вимоги переходить від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважається виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги. Обов'язок продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання-передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем повної суми загальної купівельної ціни у дату підписання.

Отже, за змістом вказаних договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договорами, права вимоги до нового кредитора переходять з моменту отримання продавцем повної суми загальної купівельної ціни, на підтвердження чого сторони договору підписують акт прийому-передачі прав вимоги.

Суди не надали оцінку договору купівлі-продажу прав вимоги,

укладеного 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк», з урахуванням змісту пункту 2.3 договору не взяли до уваги підписаний цього ж дня вказаними банками акт прийому-передачі прав вимоги.

У порушення вимог статей 57-60, 137, 177, 179, 185, 212-215, 303 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) суди не встановили фактичні обставини справи в їх сукупності, належним чином не дослідили та не оцінили надані позивачем докази, а тому дійшли передчасного висновку про те, що позивачем не доведено його право вимоги до відповідача за спірними кредитним та іпотечним договорами.

Згідно статті 2 ЦПК України суд зобов'язаний встановити під час вирішення спору обставини, що мають значення для справи, надати їм юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунків.

До повноважень суду касаційної інстанції не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, тому Верховний Суд не має підстав ухвалити власне рішення.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

При новому розгляді справи суду необхідно належним чином дослідити наявні у справі докази в їх сукупності, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу та вирішити спір по суті.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа розглядається в суді з 2014 року, проте із урахуванням завдань цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак