Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 310/5419/15-ц

провадження № 61-7754зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року у складі колегії суддів: Дьоміної О. О., Дем'яносова М. В., Маляренка А. В., Парінової І. К., Ступак О. В.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа - Бердянське управління Державної казначейської служби України Запорізької області, про відшкодування майнової шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 25 січня 2012 року, з відповідача на його користь стягнуто майнову шкоду у сумі 559999,99 грн та судові витрати у сумі 1820,00 грн, а всього 561819,99 грн. 25 вересня 2012 року було проведено безспірне списання коштів з рахунку відповідача на виконання постанови про арешт коштів боржника від 17 вересня 2012 року № 1457/6 у сумі 156,61 грн й 26 вересня 2012 року Бердянське управління Державної казначейської служби України Запорізької області провело безспірне списання коштів з рахунку відповідача на виконання постанови про арешт коштів боржника від 17 вересня 2012 року № 1457/6 у сумі 38245,46 грн. 24 листопада 2014 року було стягнуто з боржника 1000,00 грн, а 04 грудня 2014 року - 9000,00 грн. Рішення суду боржником було частково виконано, загальна заборгованість склала 513417,92 грн.

17 лютого 2015 року рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з відповідача на його користь стягнуто 3 % річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення у сумі 45122,23 грн, інфляційні витрати за час прострочення сплати суми боргу у сумі 115151,94 грн та судові витрати у сумі 1602,81 грн, а всього 161876,98 грн. Вищезазначена заборгованість була стягнута за період з 26 вересня 2012 року по 23 листопада 2014 року. Останнє стягнення з боржника було зроблено 04 грудня 2014 року, а тому з 05 грудня 2014 року продовжується нарахування індексу інфляції та 3 % річних на залишок боргу в сумі 513417,92 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, що складає 7806,77 грн та 227700,84 грн встановленого індексу інфляції за час прострочення сплати суми боргу.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року, у складі головуючого-судді Прінь І. П., позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області на користь ОСОБА_3 3 % річних від простроченої суми боргу - 7806,77 грн, інфляційні витрати у сумі 197149,49 грн та судові витрати - 2049,56 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням суду на користь позивача було стягнуто кошти на відшкодування майнової шкоди, яке повністю не виконано, тому підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року, у складі колегії суддів: Гончар М. С., Стрелець Л. Г., Каракуші К. В. рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області задоволено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року скасувано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У поданій у жовтні 2016 року до Верховного Суду України заяві про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року ОСОБА_3 просить скасувати судове рішення суду касаційної інстанції та залишити в силі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 11, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав заявник надав постанови Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 5-86кз16 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року у справі № 6-34757св15, від 11 лютого 2016 року у справі № 6-38914св15, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Ухвалою Верховного Суду України від 18 жовтня 2016 року за заявою ОСОБА_3 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа - Бердянське управління Державної казначейської служби України Запорізької області, про відшкодування майнової шкоди.

Ухвалою Верховного Суду України від 17 жовтня 2017 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиву (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_3 доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява підлягає задоволенню.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно зі статтею 360-4 ЦПК України суд задовольняє заяву про перегляд судових рішень та скасовує судове рішення у справі, яке переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщо встановить, що воно є незаконним.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2011 року з виконавчого комітету Бердянської міської ради на користь ОСОБА_3 було стягнуто майнову шкоду в розмірі 559999,99 грн та судові витрати в розмірі 1820,00 грн, a всього 561819,99 грн, рішення суду набрало законної сили 25 січня 2012 року.

На підставі рішення 27 листопада 2012 року був виданий виконавчий лист, який пред'явлений до примусового виконання до Бердянського управління Державної казначейської служби України Запорізької області відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

На момент звернення до суду з цим позовом рішення суду від 05 грудня 2011 року було виконано частково.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції виходив з того, що грошове зобов'язання відповідача було встановлено судовим рішенням.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд касаційної інстанції виходив із того, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають згідно до статті 625 ЦК України цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень статті 625 ЦК України.

Разом з тим у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року у справі № 6-34757св15 суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог указував на те, що зобов'язання, які виникли на підставі вироку суду в частині задоволення цивільного позову про відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди, зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням, а тому до них застосовується стаття 625 ЦК України.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року у справі № 6-38914св15, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог застосувавши положення статей 11, 625 ЦК України, на підставі поданих сторонами доказів, дійшов до висновку про те, що відповідач несвоєчасно виконав своє грошове зобов'язання перед позивачем яке виникло на підставі судового рішення, та полягало у сплаті грошей.

У наданих заявником для порівняння постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 5-86кз16, які прийняті за результатами перегляду справ з аналогічних підстав, містяться висновки про те, що на підставі судових рішень які не виконані своєчасно між сторонами виникають грошові зобов'язання та за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, існує невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах та неоднакове застосування одних й тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: статей 11, 625 ЦК України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить з такого.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми боргу за період з 05 грудня 2014 року по 08 червня 2015 року (185 днів) у розмірі 7806,77 грн, інфляційних втрат за період прострочення сплати суми боргу з 05 грудня 2014 року по 08 червня 2015 року у розмірі 227700,84 грн, та судових витрат в сумі 2355,08 грн за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування майнової шкоди, підтверджених рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 12-14гс18 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 25 січня 2012 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 559999,99 грн майнової шкоди та 1820,00 грн судових витрат.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано вважали, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Вищевказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд касаційної інстанції неправильно застосував зазначені норми матеріального - частини другої статті 11 та частини другої статті 625 ЦК України, що призвело до ухвалення судом касаційної інстанції різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а це відповідно до статті 360-4 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, що переглядається.

Натомість рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні вказаних норм матеріального права і узгоджується з такими ж по суті висновками, які викладені у вищенаведених постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 5-86кз16 та ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року у справі № 6-34757св15, від 11 лютого 2016 року у справі № 6-38914св15, на які посилався заявник як на приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин ухвалене у справі судове рішення суду касаційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які були помилково скасовані касаційним судом.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою, підпунктом б пункту 2 частиною другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року задовольнити.

Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року скасувати.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

Г.І. Усик