АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/603/18Головуючий по 1 інстанції - Смоляр О. А.
Категорія: 46 Доповідач в апеляційній інстанції - Пономаренко В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Ювшина В.І.

секретар Торопенко Н.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2016 року, ухваленого суддею Смоляр О.А., у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - :

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позову зазначала, що вона зареєстрована та проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1. Право власності на будинок не оформлено, оскільки він побудований її батьками та не був введений в експлуатацію.

В будинку також зареєстрований її колишній чоловік відповідач по справі ОСОБА_4

Відповідач не проживає в даному домоволодінні з січня 2015 року, його речей в будинку немає, а тому позивач вважає, що відповідач втратив право користування житлом відповідно до закону, оскільки більше року в будинку не проживає. Позивач, для захисту своїх прав була вимушена звернутися до суду, оскільки реєстрація відповідача в її будинку перешкоджає їй у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, та просила суд, визнати відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщення.

Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2016 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право на користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року, постановленої суддею Смоляром О. А., заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 03 березня 2018 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне встановлення обставин справи просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Зокрема апелянтом зазначено, що суд першої інстанції взагалі не встановив, кому належить будинок і чи являється ОСОБА_7 належним позивачем у справі та взагалі чи існують правоустановчі документи.

Докази, що подані позивачем у справі не дають підстав стверджувати, що майно (житловий будинок) належить позивачеві і чи має право ставити позивач такі вимоги, як визнання втратившим право користування житловим приміщенням.

Тим більше, якщо будинок належить до житлового фонду комунальної власності розповсюджуються норми матеріального права Житлового Кодексу Української РСР, а якщо Позивач є власником майна то застосовуються ЦК України.

Крім того в самій позовній заяві сам позивач вказував, що право власності не зареєстровано так, як батько позивача господарським шляхом побудував будинок та яким чином відбулася реєстрація за місцем проживання теж невідомо і суд першої інстанції не з'ясував це питання.

Також, суд в своєму рішенні зазначає, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає

право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних

причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між; ним і

власником житла або законом. Право власності взагалі не зареєстроване, а тому позивач не має права ставити такі вимоги взагалі.

Проте суд не взяв до уваги, що вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності, а по друге ОСОБА_4 не зміг прийняти участі у справі та вказати на те, що все свідоме своє життя він працює водієм і за характерами і умовами праці тимчасово не проживає за адресою де зареєстрований, а в термін, на який посилався Позивач ОСОБА_4 навіть перебував за межами території України про, що свідчить відмітка в закордонному паспорті про перетин кордону, тому не можна визнавати, що ОСОБА_4 втратив право користування житловим приміщенням.

Вважає, що суд першої інстанції розглядав справу упереджено, письмовим доказам позивача не надавав належної оцінки під час ухвалення рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_3 вказують , що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема зазначають, що протягом часу спільного проживання та перебування у шлюбі сторони були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1.

Відносно тверджень апелянта в частині неналежного позивача, то вважають що воно не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки факт реєстрації та проживання позивача за вказаною адресою встановлювався районним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

На підставі ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм матеріального права, яке обумовлено, на думку апелянта, не встановленням належності домоволодіння та твердження апелянта про належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя не підтверджено належними та допустимими доказами.

Зокрема, як було зазначено вище, позивач по справі ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1, ще задовго до укладення шлюбу. Після одруження сторони почали проживати у зазначеному домоволодінні разом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності майна та віднесення його до спільної сумісної власності подружжя апелянтом не зазначено.

Тому, при наданні правової оцінки таким твердженням апелянта необхідно врахувати постанову Верховного суду України від 07.09.2016 у справі № 6-801 цс 16, відповідно до якої було визначено, що статус спільної сумісної власності може бути визначено тільки за обов'язкової наявності двох критеріїв:

1) час набуття майна (час перебування у шлюбі);

2) коштами, за які таке майно набуте (джерело набуття).

Верховний суд України у вказаній постанові прийшов до висновку, що одного лише факту придбання майна за час шлюбу недостатньо для висновку про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Обов'язковим для констатування «спільності» майна в рівних частках є також те, що таке майно було придбано за рахунок спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Таким чином, Верховний суд України переклав тягар доказування із особи, яка заявила про те, що майно не належить до спільної сумісної власності, на другу особу, яка про таку обставину нічого не заявляла та стояла на тому, що майно придбане у шлюбі є спільною сумісною власністю незалежно від спільної участі в матеріальній стороні придбання певного майна.

Зазначений висновок Верховного суду України є обов'язковим для застосування (врахування) всіма національними судами та іншими особами, які застосовують вказану норму.

У свою чергу апелянт ОСОБА_4 крім тверджень, про наявність спільного сумісного майна подружжя не зазначає, коли, ким та на якій правовій підставі таке майно було набуто. Не зазначає належні та допустимі докази на підтвердження факту придбання (набуття) такого майна під час перебування у шлюбі та за рахунок спільних сумісних коштів подружжя.

Відповідно такі твердження апелянта є безпідставними та суперечать вимогам ст. 76 та ст. 81 ЦПК України, відповідно до яких доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також апелянт не зазначає та не враховує, що позивач ОСОБА_6 є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що також спростовує твердження апелянта в частині неналежного позивача.

Крім того, твердження апелянта про його постійні перебування за межами території України у зв'язку з відрядженням не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджено належними та допустимими доказами. Зокрема разом із заявою про перегляд заочного рішення від 28.11.2017 року була подана копія закордонного паспорта громадянина України, в якій наявні лише декілька відміток про перетин кордону і вони не підтверджують неможливість явки в судові засідання та повідомлення суду поважність причин його неявки до суду.

Також не відповідають фактичним обставинам справи твердження апелянта про його проживання за адресою: АДРЕСА_1 і станом на сьогоднішній день. Оскільки додатком до заяви про перегляд заочного рішення на підтвердження поважності причин пропуску строку на подання такої заяви долучена довідка КЗ "Канівський центр первинної медико-санітарної допомоги" Канівської міської ради, в якій зазначено, що ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2. У самій заяві про перегляд заочного рішення та договорі про надання правової допомоги, який до неї долучений, вказана адреса проживання заявника: АДРЕСА_3. Також апелянт не зазначає, що вже протягом тривалого часу він повторно одружений, має іншу родину та постійне місце проживання в Київській області в с. Козин. Вказана інформація підтверджується також записами у трудовій книжці апелянта, відповідно до якої з 04.03.2015 року по 21.09.2015 року останній працював трактористом машиністом сільськогосподарського виробництва на СТОВ "Україна" в с. Козин, а з 25.06.2016 року працює водієм на ТОВ "Експрес-Т", м. Київ.

У свою чергу судом першої інстанції під час розгляду справи та ухвалення заочного рішення з метою виконання вимог цивільного процесуального законодавства виклик ОСОБА_4 в судове засідання на 26.09.2016 року було здійснено шляхом розміщення оголошення в газеті "Черкаський край" (№ 70-71 від 07.09.2016 року), що відповідає вимогам ч. 9 ст. 74 ЦПК України (в редакції на момент розгляду справи), відповідно до якої відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого ' невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Позивач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Апеляційна скарга надійшла до Апеляційного суду Черкаської області 07 березня 2018 року і в цей же день проведено атоматизований розподіл справи. 12 березня 2018 року відкрито апеляційне провадження. 23 березня 2018 року постановлено ухвалу про призначення справи до розгляду на 03 квітня 2018 року.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Пунктом 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України (чинного на час розгляду справи і ухвалення судового рішення 21.11.2017 р.), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України (що вступив в дію з 15.12.2017 року), судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що до даних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. 405 ЖК України відповідно до якої член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом та ст. 391 ЦК України згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, колегія суддів погодитись із таким висновком суду першої інстанції не може.

Так, за матеріалами справи колегією встановлено, що відповідно до довідки Мошнівської сільської ради Черкаського району від 31.05.2016 р. за № 193/02-04 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, обліковується за апелянтом, а земельна ділянка надана в користування позивачу, для будівництва, обслуговування житлового будинку (а.с. 11).

Відповідно до довідки Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 288 від 23.05.2016 р., в домоволодінні по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6 ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_8 (а.с.10).

Відповідно до рішення Черкаського районного суду від 18.10.2010 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.7).

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов домоволодіння позивача від 23.05.2016 р. та 20.10.2016 року, в домоволодінні по АДРЕСА_1, ОСОБА_4 зареєстрований в будинку, але з 2015 року в ньому не проживає, його особистих речей в домоволодінні немає (а.с.8,9).

Суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та може розпоряджатись ним на власний розсуд, і на зміст права власності не впливають місце проживання власника.

Колегія суддів вважає помилковим в даних правовідносинах застосування судом першої інстанції ст.ст. 316, 317, 319, 321 , 391, 405 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що позивач ОСОБА_6 є власником даного будинку і посилання позивача на порушення відповідачем права власності не знаходять свого підтвердження належними та допустимими доказами, оскільки сам позивач у позовній заяві зазначав, що право власності не зареєстровано так, як батько позивача господарським шляхом побудував даний будинок.

Крім того, під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, постановляючи ухвалу від 22 січня 2018 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення по даній справі, суд послався як на доказ - рішення Мошнівської сільської ради від 09. 12. 2006 року, яким внесено зміни в погосподарський облік та закріплено погосподарський номер домоволодіння по АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_6 (а.с.71), хоча на час ухвалення заочного рішення від 26 вересня 2016 року про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням даного рішення не існувало.

На основі вище викладених обставин та посилання на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем - відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене, оскільки оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольняє, оскаржуване заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2016 року у даній цивільній справі скасовує та ухвалює нове, яким в задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовляє.

Колегія суддів у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, стягує з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 826 грн., які складаються з оплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.35, 258, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2016 року, ухваленого суддею Смоляр О. А. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - скасувати та ухвалити нове.

В задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 826 грн.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 квітня 2018 року.

Судді Гончар Н.І.

Пономаренко В.В.

Ювшин В.І.