Справа № 521/5736/17
Провадження №2/521/5/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування і застосування наслідків недійсності правочину, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків недійсності правочину та просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 27.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіним Олексієм Миколайовичем та поновити право власності ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що 19.09.2014 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримала від позивача грошову суму у розмірі 23 600 доларів США та зобов'язалась віддати через 4 місяці, однак після спливу цього терміну гроші повернуті не було, що для позивача стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. В рамках цієї справи ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2017 року було накладено арешт на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, власником якої була ОСОБА_2 Однак, 27.03.2017 року ОСОБА_2 було відчужено вказану квартиру шляхом укладення з відповідачем ОСОБА_3 договору дарування. Позивач посилається на те, що вказаний правочин був укладений до реєстрації арешту, накладеного відповідно до ухвали суду від 20.03.2017 року.

Таким чином, з огляду на те, що позов позивача до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики було задоволено, однак відчуження квартири ускладнює його виконання, він змушений звернутися до суду з позовом про визнання вищевказаного договору дарування квартири недійсним та повернення її у власність ОСОБА_2

Позивач та його представник в останньому судовому засіданні участі не приймали, однак раніше надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні участі не приймала, заперечення проти позову не надходили, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно.

Відповідач ОСОБА_2 останні два рази в судове засідання не з'являлась. На підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін не залежно від причин неявки.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогою про визнання недійсним договору дарування двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 27.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіним Олексієм Миколайовичем та поновлення права власності ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Так, позивачем 16.03.2017 року було подано позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 23 600 доларів США. В рамках вказаної цивільної справи було забезпечено позов шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2017 року по цивільній справі №521/4239/17.

Однак, 27.03.2018 року відповідач ОСОБА_2 здійснила відчуження квартири шляхом укладення договору дарування з відповідачем ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Єлькіним О.М. Вказаний договір було укладено до того, як накладений судом арешт було зареєстровано у відповідному державному реєстрі. Також, слід зазначити, що відповідачу ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування було відомо про наявність ухвали Малиновського районного суду м. Одеси про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що підтверджується матеріалами справи, а саме письмовою заявою ОСОБА_2 від 24.03.2017 року про отримання нею зазначеної ухвали суду.

Слід зазначити, що на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2017 року про забезпечення позову по справі №521/4239/17 було подано апеляційну скаргу представником ОСОБА_2, за результатами розгляду якої апеляційна скарга була залишена без задоволення, а ухвала суду без змін.

Отже, відчуження квартири порушує права ОСОБА_1 на належне отримання стягнутого судовим рішенням боргу у загальному розмірі 989 840 грн. 51 коп., так як відсутнє майно, за рахунок реалізації якого відповідач ОСОБА_2 може повернути позивачу борг та належним чином виконати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2017 року по цивільній справі №521/4239/17 про стягнення боргу за договором позики.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 2 зазначено, що судами необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не можу суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 2, 3, 5, 18, 265 ЦПК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копії ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ст. 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасуванню заходів забезпечення позову (ст. 156 ЦПК України).

Таким чином, той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Отже, аналізуючи вказані норми, суд вважає, що на час укладеного оспорюваного договору дарування, майно фактично було під забороною відчуження, хоча ця заборона і не була зареєстрована, а тому є всі підстави для визнання такого правочину недійсним. Така правова позиція висловлена також в Постанові Верховного суду України у цивільній справі №6-2552цс16 від 18.01.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи вказану норму, а також те, що оспорюваний договір визнано недійсним, суд застосовує реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину, за правилами якої майно має бути передано тільки стороні недійного правочину, внаслідок чого необхідно поновити реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З урахуванням цього, суд вважає за необхідне судові витрати пов'язані з сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8 000 грн., а також судового збору у розмірі 320 грн. за забезпечення позову стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача, тобто по 4 160 грн. з кожного.

Так, ч. 1 ст. 267 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Тому суд, визначає порядок виконання судового рішення, згідно з яким рішення суду про визнання недійним договору дарування двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 27.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Єлькіним Олексієм Миколайовичем, і про поновлення права власності ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, є підставою про скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, а також є підставою про реєстрації за ОСОБА_2 права власності на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 28.04.2017 року було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Отже, суд не вбачає більше підстав для забезпечення позову та вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, керуючись ч. 1 ст. 158 ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 81, 82, 141, 149, 153, 156, 158, 267 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», -

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2), ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_3) про визнання недійсним договору дарування і застосування наслідків недійсності правочину - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 27.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Єлькіним Олексієм Миколайовичем.

Поновити право власності ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 суму понесених судових витрат у розмірі 4 160 грн. з кожної на користь ОСОБА_1.

Визначити порядок виконання судового рішення, згідно з яким рішення суду про визнання недійним договору дарування двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 27.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Єлькіним Олексієм Миколайовичем, і про поновлення права власності ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, є підставою про скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, а також є підставою про реєстрації за ОСОБА_2 права власності на двокімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.04.2017 року, знявши арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси до апеляційного суду Одеської області.

Головуючий