АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3818/17 Номер провадження 22-ц/786/468/18Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Хіль Л.М. Гальонкіна С.А.

За участю секретаря судового засідання: Колодюк О.П.,

представника позивача: Федосюк Ю.О.,

відповідача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

на рішення Київського районного суду м. Полтави ухваленого 11 грудня 2017 року, під головуванням судді Миронець О.К.,

в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_3 про стягнення суми страхового відшкодування, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, треті особи ТОВ «Орлан-Транс-Експедиція», фізична особа підприємець ОСОБА_5, фізична особа-підприємець ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

В червні 2017 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулася до суду з вказаним позовом, прохаючи стягнути з фізичної особи ОСОБА_3 суму сплаченого страхового відшкодування в порядку зворотної вимоги в розмірі 494 524 грн. 98 коп. та судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовували тими обставинами, що 23 жовтня 2015 року між ними та ТОВ «Орлан Транс Експедиція» було укладено договір добровільного страхування відповідальності експедитора № 24-5004-15-00002. Об'єктом страхування за цим договором є відшкодування шкоди заподіяної здоров'ю, життю та майну третіх осіб, а також вантажу під час експедиції ( перевезення).

23 червня 2016 року Страхувальник повідомив про настання страхового випадку викрадення вантажу під час його перевезення.

Вказаний випадок був визнаний страховим, та страховою компанією 22 листопада 2016 року було виплачено ТОВ «Орлан Транс Експедиція» суму страхового відшкодування у розмірі 494 524 грн.98 коп.

Вважаючи, що в настанні страхового випадку є вина відповідача - експедитора - ОСОБА_3 (на той момент був суб'єктом підприємницької діяльності), який здійснював перевезення вантажу на підставі Генерального договору № 300715 від 30.07.2015 року укладеного з ТОВ «Орлан Транс Експедиція» та не забезпечив його належне зберігання на підставі ст. 52, 993,934, 924, 1166, 1192 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», позивач прохав задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» прохали рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення їх позовних вимог в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу:

Апелянт вказував на те, що місцевим судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та суд неправильно застосував норми матеріального права.

Зокрема суд не взяв до уваги, що згідно з укладеним Генеральним договором №300715 відповідач узяв на себе зобов'язання щодо доставки та забезпечення вантажу з моменту його прийняття та до видачі вантажоодержувачу.

Свої обов'язки щодо доставки вантажу належним чином не виконав вантаж був відвантажений та відданий неналежним особам з вини саме відповідача, що у відповідності з вимогами ст. 14 Закону України «Про транспортно - експедиторську діяльність», ст. 27 Закону України « Про страхування» є підставою для покладення на нього юридичної відповідальності, в тому числі і відшкодування шкоди страховій компанії. Про зазначену правову позицію свідчить і судова практика (постанова ВГСУ від 08.02.2017 року у справі № 911/2032/16).

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи:

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначав, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги -безпідставними. Згідно з товаротранспортною накладною № 0000414 вантаж отримано ПП ОСОБА_5 21.06.2017 року, тобто вантаж перебував у віданні саме ПП ОСОБА_5

Свідомого, умисного порушення ним умов договору позивачем у справі не доведено.

Згідно з п.п. 4.4; 4.7 укладеного 30.07.2015 року між ним та ТОВ «Орлан -Транс - Експедиція» договору передбачено солідарну відповідальність із залученими експедитором третіми особами. Ним, для перевезення вантажу було залучено перевізника ПП ОСОБА_5, який і допустив неналежне виконання зобов'язання.

У відповідності з вимогами ст. 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх необхідних заходів щодо належного виконання зобов'язання. Згідно з вимогами ст. 924 ЦК України в даному випадку винною відповідальним за втрату вантажу є перевізник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши зазначені апелянтом та іншими особами доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

У відповідності з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 4 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, з огляду на положення ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_3 на час виникнення спірних правовідносин був суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою підприємцем, а припинив підприємницьку діяльність 02.02.2017 року (а. с. 46- 50 Т-1).

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Місцевим судом встановлено, що 23.10.2015 року між СК «Українська страхова група» та ТОВ«Орлан-Транс-Експедиція» укладено договір добровільного страхування відповідальності експедитора №24-5004-15-00002.

Об'єктом страхування за даним договором є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди здоров'ю, життю та майну третіх осіб, заподіяної вантажу під час експедиції (перевезення).

30.07.2015 року між ТОВ «Орлан-Транс-Експедиція» (по договору Експедитор 1) та відповідачем ФОП Манюк (по договору Експедитор 2) укладено генеральний (довгостроковий) договір транспортно-експедиторських послуг №300715, за умовами якого відповідач, як виконавець (експедитор), зобов'язався здійснювати перевезення вантажів автомобільним транспортом міжнародному та внутрішньому сполученні для клієнтів ТОВ «Орлан-Транс-Експедиція» за винагороду.

Відповідно до розділу 4 даного договору Експедитор 1 несе солідарну відповідальність із залученими ним третіми особами (перевізниками) за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення і до видачі вантажоотримувачу, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування або пошкодження вантажу сталися через обставини, які він не міг запобігти і усунення яких від них не залежало. Експедитор 1 несе відповідальність за збереження вантажу, при міжнародних перевезення відповідно до Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах, при внутрішніх перевезеннях відповідно до Статуту автомобільних перевезень.

10.06.2016 року ТОВ «Орлан-Транс-Експедиція» отримало від свого клієнта ТОВ «Індезіт Україна» транспортне замовлення №013 від 10.06.2016 року на перевезення вантажу-побутової техніки з м.Лодзь (Польша) до м. Дніпро (Україна).

Того ж дня, на виконання генерального договору транспортно-експедиторських послуг №300715, вказане замовлення №013 від 10.06.2016 року передано ФОП ОСОБА_7, який прийняв його до виконання.

Відповідач зобов'язався організувати перевезення вантажу (побутову техніку) вагою 20т 100 (м 3) на загальну суму 848204,24 грн. за маршрутом м. Лодзь (Польша)- м. Дніпро (Україна).

Для виконання замовлення ФОП ОСОБА_7 залучив інших перевізників.

Відповідно до укладеної між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_5 заявки - договору від 10.06.2016 року останній зобов'язувався здійснити перевезення побутової техніки з м.Лодзь до м.Дніпро.

В свою чергу ФОП ОСОБА_5 уклав договір з ФОП ОСОБА_6 на транспортно - експедиційне обслуговування і перевезення вказаного вантажу. Розділом 3 договору передбачено обов'язок виконавця здійснити перевезення вантажу у відповідності до умов перевезення вказаних в заявці.

Безпосереднім перевізником вантажу був водій ОСОБА_8, який перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_6.

22.06.2016 року вантаж був доставлений замість м. Дніпро до м. Вишневого Київської області, відвантажений там, а в подальшому - переданий невідомим особам.

В накладних про отримання товару наявна печатка ФОП ОСОБА_5.

Також судом встановлено, що в Києво-Святошинському відділі поліції перебуває кримінальне провадження за ч.1 ст.190 КК України за фактом викрадення вказаного вантажу, яке на даний час не завершено. Особи, які отримали вантаж не встановлені.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору є стягнення з експедитора виплаченого Компанією Товариству страхового відшкодування в розмірі 494 524 грн. а тому підлягає встановленню факт чи є Експедитор, в розумінні статей 618, 932 ЦК України та статті 14 ЗУ "Про транспортно-експедиторську діяльність", а також умов Договору експедиторських послуг, відповідальною особою у спірних правовідносинах.

Визначаючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Як вбачається з позовної заяви, позивач прохав стягнути вказану суму грошових коштів, посилаючись як на норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», так і на норми ст. 1166, 1192 ЦК України.

Зі змісту рішення місцевого суду вбачається, що місцевий суд також послався на норми як ст. 993 ЦК України, так і ст. 1191 ЦК України, в порушення вимог ст.ст. 263, 264, 265 ЦПК України ( (невідповідність рішення місцевого суду за формою та змістом), не встановивши при цьому, які правовідносини виникли між сторонами , які норми права підлягають застосуванню до цих правовідносин, та які юридичні факти необхідно було встановити.

Статтею 993 ЦК України та статтею 27 ЗУ "Про страхування" передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України). У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Натомість, при регресі (стаття 1191 ЦК України) одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається, тобто зазначені інститути мають різний режим правового регулювання. Так, регрес регулюється загальними нормами цивільного права, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України встановлений особливий правовий режим.

Отже, суброгація допускається тільки у договорах майнового страхування і правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 ЗУ "Про страхування", а частина перша статті 1191 ЦК України - визначає право зворотної вимоги (регресу) та застосовується до деліктних правовідносин.

Тому правовідносини сторін регулюються нормами статті 993 ЦК України та статтею 27 ЗУ "Про страхування", а не статтею 1191 ЦК України.

Згідно з статтею 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до статті 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб, експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Частиною третьою статті 14 ЗУ "Про транспортно-експедиторську діяльність" також передбачено, що експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, які притягнені ним до виконання договору транспортного експедирування, в тому ж порядку, як і за власні дії.

За порушення зобов'язання за договором транспортно-експедиційного обслуговування відповідно до статті 934 ЦК України експедитор несе відповідальність відповідно до глави 51 ЦК України.

У той же час, згідно з статтею 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції враховано також правові висновки, висловлені Верховним Судом у справах № 910/2503/17 та № 910 /2351/17.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, місцевий суд прийшов до висновку, що на даний час немає відомостей про винних осіб, які вчинили викрадення вантажу, та що згідно з умовами договору від 30.07.2015 року за збереження вантажу передбачена солідарна відповідальність третіх осіб, а не лише ФОП ОСОБА_3.

З даними висновками місцевого суду не можна погодитися.

Як вбачається з умов Генерального договору № 300715 від 30 липня 2015 року укладеним між ФОП ОСОБА_3 (Експедитор1) та ТОВ « Орлан- Транс- Експедиція», ФОП ОСОБА_3 взяв на себе наступні зобов'язання:

п.2.2.5 Подати автомобіль під завантаження, доставити і здати вантаж вантажоодержувачу за адресами і в строки встановлені заявкою;

п.2.2.8. забезпечити наявність чинного полісу страхування автоперевізника (CMR-страхування);

п. 4.1 передбачено, що в разі порушення зобов'язання за цим договором сторона несе юридичну відповідальність. Порушенням договору є його невиконання чи неналежне виконання, тобто порушенням умов визначених договором;

п.4.4. Експедитор 1 ( тобто ФОП ОСОБА_3) несе солідарну відповідальність із залученими ним третіми особами(перевізниками) за втрату вантажу з моменту його перевезення і до видачу вантажоодержувачу, якщо не доведе, що втрата… сталися через обставини, які він не міг запобігти і усунення яких від нього не залежало.

п.4.7 У разі покладення стороною виконання зобов'язання , що виникло з цього договору на третю особу, відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання такою третьою особою несе сторона за цим договором.

( а.с.16-18 )

Згідно з вимогами ст. 618 ЦК України боржник відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (ст. 528 ЦК України).

Враховуючи вимоги статтей 618, 932 ЦК України та статтею 14 ЗУ "Про транспортно-експедиторську діяльність", умови Договору експедиторських послуг, якими передбачено відповідальність Експедитора за збереження вантажу та за дії третіх осіб, які залучені ним до виконання договору транспортного експедирування суд приходить до висновку, що експедитор є відповідальною особою за неналежне виконання перевізниками обов'язку щодо доставки грузу кінцевому споживачу і за належним адресом.

Враховуючи умови Генерального договору № 300715 від 30 липня 2015 року, вимоги ст. 541-543 ЦК України, з і змісту яких вбачається, що сторони в умовах договору врегулювали питання солідарної відповідальності відвідача у справі, суд приходить до висновку, що Позивач має право на відшкодування виплаченого страхового відшкодування та право на свій розсуд визначити, хто із відповідальних осіб повинен відшкодувати заподіяну позивачу шкоду в порядку солідарної відповідальності.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги щодо невірного застування місцевим судом вимог ст. 14 Закону України «Про транспортно - експедиторську діяльність», ст. 27 Закону України « Про страхування» та правових висновків в частині відсутності підстав для покладення цивільно - правової відповідальності на відповідача - обґрунтованими.

Суд вважає заперечення відповідача, щодо відсутності його вини у неналежному виконанні зобов'язання - безпідставними, оскільки за умовами Генерального договору № 300715 від 30 липня 2015 року відповідач взяв на себе солідарну відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання третіми особами. А як зазначено вище, перевізник не виконав свого обов'язку щодо доставки вантажу за належною адресою.

Згідно з правовою позицією ВСУ, висловленою у справі № 6-170 цс12 від 13.02.2013 року, відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

В ході судового розгляду справи відповідачем не доведено факт відсутності його вини у неналежному виконанні зобов'язання.

Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду:

Невиконання відповідачем належним чином умов Генерального договору № 300715 від 30 липня 2015 року призвело до порушення прав та інтересів позивача у справі, які внаслідок настання страхового випадку, згідно з договором добровільного страхування відповідальності експедитора № 24-5004-15-0002 здійснили страхову виплату ТОВ « Орлан-Транс-Експедиція» в розмірі 494524 грн. Відповідач у справі є відповідальною особою яка несе солідарну відповідальність за неналежне виконання обов'язків третіми особами, в даному випадку перевізниками.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції:

У відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст. 374, п. 3,4. ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову до місцевого суду позивачем сплачено 7417грн. 87 коп., за апеляційний розгляд справи 11126 грн. 82 коп. ( а. с. 212 Т-1).

Зазначені судові витрати необхідно покласти на відповідача у справі.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.3,4 ч.1 ст. 376 ,382, 383,384 ЦПК України суд , -

П О С Т А НО В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2017 року - скасувати.

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» 494 524 грн. 98 коп. сплаченого страхового відшкодування та понесені судові витрати: судовий збір до місцевого суду в розмірі 7417 грн. 87 коп., за апеляційний розгляд справи - 11126 грн. 82 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти діб з дня проголошення, у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст складений 30 березня 2018 року.

Головуючий суддя: /підпис/ П.С. Абрамов

Судді: /підпис/ Л.М. Хіль /підпис/ С.А. Гальонкін

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області П.С. Абрамов