АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року м. Київ

Справа №757/64623/16-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 20 червня 2018 року

Повний текст постанови складено 21 червня 2018 року

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Павлишина П.О.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Кручі Дніпра»

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого 10 листопада 2017 суддею Москаленко К.О. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва, час і дата складання повного тексту ухвали невідомі, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Кручі Дніпра» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

Справа №757/64623/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/3067/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ТОВ «Видавничий дім «Кручі Дніпра» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 15 січня 2016 року вона дізналася про те, що на сторінках під №№2, 3, 11 друкованого засобу масової інформації щотижневика «Бульвар ОСОБА_5» №51 (555) за грудень 2015 року була надрукована стаття під назвою «Депутат Киевсовета ОСОБА_5: «Я не успокоюсь, пока все члены организованной преступной группировки, ставшей за поджогом и попыткой рейдерского захвата кинотеатра «Жовтень» не будут найдены, названы и наказаны». Позивач вважає, що у статті містяться висловлювання ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Вважає, що, використовуючи недостовірну інформацію, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 формують у читачів статті думку, що позивач є маріонеткою в руках якихось «впливових» осіб, і що саме ці особи керували її діями і формували її позицію щодо питань реконструкції кінотеатру «Жовтень». Зазначає, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4, використовуючи цинічні, паплюжні нечемні та безпідставні припущення, брутально ображають її перед читачами, принижують, як людину і керівника. Також, зазначає, що дії відповідачів, які полягли у розповсюджені недостовірності інформації, спричинили позивачу моральну шкоду. З урахуванням викладеного, позивач просить суд:

-визнати такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 висловлювання ОСОБА_5, які були розміщені відповідачем 2 в статті під назвою: «Я не успокоюсь, пока все члены организованной преступной группировки, ставшей за поджогом и попыткой рейдерского захвата кинотеатра «Жовтень» не будут найдены, названы и наказаны», та розповсюджені відповідачем 3 в друкованому засобі масової інформації щотижневика «Бульвар ОСОБА_5» №51 (555) за грудень 2015 року, а саме:

«…за позицией ОСОБА_2 … стояла чья-то очень влиятельная (а может, и не одна) фигура…»;

«ОСОБА_2, на мой взгляд, нужно было, чтобы здание перезимовало в полуразрушенном состоянии, а после она заявила бы: так, мол, и так, восстановление невозможно. Специалисты это подтвердили бы и кто-то предложил бы построить на месте «Жовтня» торговый центр с парой кинозалов…»;

«… ОСОБА_2 … - часть рейдерской схемы по отжатию кинотеатра: иного логического объяснения их действиям у меня нет. Абсолютно уверен: все происходившее вокруг «Жовтня» было спецоперацией, организованной преступной бандой, которая была одержима одной целью - заработать…»;

«… на свой странице в Facebook ОСОБА_2 обвинила меня в попытке рейдерского захвата, в причастности к поджогу, а также в «желании отжать кинотеатр 12 лет назад». Что ж, испытанный геббельсовский прием: обвинить других в том, в чем виноват или замешан сам…»;

«…Мне казалось, я неплохо разбираюсь в людях, и когда впервые пообщался с ОСОБА_2, создалось впечатление, что она приличная интеллигентная еврейская женщина. Увы, я ошибся: ОСОБА_2 оказалась типичной черноротой бандершей - культура там даже не ночевала…»;

«… «Бедная овечка» ОСОБА_2 обожает дорогие курорты, причем фотографии оттуда любит размещать у себя на Facebook…».

-стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 90 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Кручі Дніпра» про захист честі, гідності ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував практику з Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_9, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач ОСОБА_4 та ТОВ «Видавничий дім «Кручі Дніпра» в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Апеляційний суд в складі колегії суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, забезпечивши їм можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_4 та ТОВ «Видавничий дім «Кручі Дніпра».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на сторінках під №№ 2, 3, 11 друкованого засобу масової інформації щотижневика «Бульвар ОСОБА_5» №51 (555) за грудень 2015 року була надрукована стаття під назвою «Депутат Киевсовета ОСОБА_5: «Я не успокоюсь, пока все члены организованной преступной группировки, ставшей за поджогом и попыткой рейдерского захвата кинотеатра «Жовтень» не будут найдены, названы и наказаны», в якій розміщені наступна інформація:

«…за позицией ОСОБА_2 … стояла чья-то очень влиятельная (а может, и не одна) фигура…»;

«ОСОБА_2, на мой взгляд, нужно было, чтобы здание перезимовало в полуразрушенном состоянии, а после она заявила бы: так, мол, и так, восстановление невозможно. Специалисты это подтвердили бы и кто-то предложил бы построить на месте «Жовтня» торговый центр с парой кинозалов…»;

«… ОСОБА_2 … - часть рейдерской схемы по отжатию кинотеатра: иного логического объяснения их действиям у меня нет. Абсолютно уверен: все происходившее вокруг «Жовтня» было спецоперацией, организованной преступной бандой, которая была одержима одной целью - заработать…»;

«… на свой странице в Facebook ОСОБА_2 обвинила меня в попытке рейдерского захвата, в причастности к поджогу, а также в «желании отжать кинотеатр 12 лет назад». Что ж, испытанный геббельсовский прием: обвинить других в том, в чем виноват или замешан сам…»;

«…Мне казалось, я неплохо разбираюсь в людях, и когда впервые пообщался с ОСОБА_2, создалось впечатление, что она приличная интеллигентная еврейская женщина. Увы, я ошибся: ОСОБА_2 оказалась типичной черноротой бандершей - культура там даже не ночевала…»;

«… «Бедная овечка» ОСОБА_2 обожает дорогие курорты, причем фотографии оттуда любит размещать у себя на Facebook…». (а.с.13)

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Згідно ст. 200 ЦК України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Як убачається зі змісту ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Оцінюючи зміст оскаржуваної інформації, зокрема: «…за позицией ОСОБА_2 … стояла чья-то очень влиятельная (а может, и не одна) фигура…»; «ОСОБА_2, на мой взгляд, нужно было, чтобы здание перезимовало в полуразрушенном состоянии, а после она заявила бы: так, мол, и так, восстановление невозможно. Специалисты это подтвердили бы и кто-то предложил бы построить на месте «Жовтня» торговый центр с парой кинозалов…»; «… ОСОБА_2 … - часть рейдерской схемы по отжатию кинотеатра: иного логического объяснения их действиям у меня нет. Абсолютно уверен: все происходившее вокруг «Жовтня» было спецоперацией, организованной преступной бандой, которая была одержима одной целью - заработать…»; «…Мне казалось, я неплохо разбираюсь в людях, и когда впервые пообщался с ОСОБА_2, создалось впечатление, что она приличная интеллигентная еврейская женщина. Увы, я ошибся: ОСОБА_2 оказалась типичной черноротой бандершей - культура там даже не ночевала…, суд зазначає, що дана інформація є оціночним судженням, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів: «на мой взгляд», «иного логического объяснения их действиям у меня нет», «…Мне казалось… я ошибся…».

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженності правосуддя.

Водночас, зазначаючи про недостовірність інформації: «… на свой странице в Facebook ОСОБА_2 обвинила меня в попытке рейдерского захвата, в причастности к поджогу, а также в «желании отжать кинотеатр 12 лет назад». Что ж, испытанный геббельсовский прием: обвинить других в том, в чем виноват или замешан сам…»; «… «Бедная овечка» ОСОБА_2 обожает дорогие курорты, причем фотографии оттуда любит размещать у себя на Facebook…» позивачем не надано доказів того, що відомості зазначені у вказаних висловлюваннях, дійсно не були розміщені в мережі Інтернет.

Крім того, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів розповсюджена інформація також є оціночними судженнями відповідача ОСОБА_5

Так, у висновку №8839 експертного семантико-текстуального дослідження від 30.06.2017 зазначено, що частина висловлювань відносно позивача є образливими і виходять за межі норм мовної поведінки в ситуації висловлювання критичних зауважень; в свою чергу, частина висловлювань мають критичне спрямування, але не містять ознак образливості щодо особи позивача і не виходять за межі норм мовної поведінки.

В той же час, позивачем не доведено, що розповсюджена інформація є твердженням, а не оціночним судженням.

Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про інформацію» особа звільняється від відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Так, Європейський суд з прав людини у п. 41 рішення від 08.07.1986 у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначив, що «свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи.

За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

У пункті 45 цього рішення Європейський суд визнав, що спірні висловлювання є оціночними судженнями заявника (також щодо оціночних суджень див. рішення від 25 червня 1992 року у справі «Торґейр Торґейрсон (Thorgeir Thorgeirson) проти Ісландії», рішення від 29 березня 2005 року у справі «Українська Прес-Група» проти України», рішення від 21 липня 2005 року у справі «Грінберґ (Grinberg) проти Росії»).

Тобто, з цього рішення вбачається, що навіть образлива форма висловлювання не перешкоджає віднесенню його до оціночного судження.

Пленум Верховного суду України в пункті 21 своєї постанови № 1 від 27 лютого 2009 року надав роз'яснення, що при розгляді такої категорії справ суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Посилаючись на положення вказаних актів, Пленум Верховного суду України зазначив, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог сторін, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки факт недійсності оспорюваних договорів не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні та не був спростований доказами сторони позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна