Справа № 363/5250/14-ц Головуючий у І інстанції Купрієнко С. І.
Провадження № 22-ц/780/16/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 04.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

4 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Фінагєєва В.О., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 травня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 28 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 60 000,00 дол. США зі сплатою 13,50 % річних за користування кредитом та з терміном повернення не пізніше 28 липня 2036 року. 27 лютого 2009 року та 17 травня 2010 року сторони уклали додаткові угоди № 1 і № 2 до кредитного договору, в яких домовились внести зміни в істотні умови договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 28 липня 2008 року було укладено договір поруки № 219952. В подальшому вони також уклали додаткові угоди, в яких поручитель погодився забезпечувати змінене основне зобов'язання позичальника. Оскільки позичальник з лютого 2014 року платежі в рахунок погашення кредиту не вносив у нього станом на 12 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 66 611,70 дол. США. по кредиту й нарахованих відсотках та 39 530,65 грн. по пені, яку позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 травня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 66 611,70 дол. США., з яких: 57 943,99 дол. США - кредитна заборгованість, 8 667,71 дол. США - заборгованість за відсотками, та 39 530,65 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 5 241,33 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту, 34 289,32 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2, через представника за довіреністю ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про судові засідання, внаслідок чого позбавлений можливості надати свої заперечення і пояснення у справі. Заява банку про збільшення позовних вимог прийнята судом з процесуальними порушеннями. Наявність заборгованості за кредитним договором є недоведеною, адже позивач не надав виписок по рахунках, відкритих на виконання умов договору. Крім того, пеня у зобов'язанні, що визначене в іноземній валюті, повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на дату здійснення розрахунку заборгованості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 28 липня 2008 року між АКІБ«УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 60 000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 290 568,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 28 липня 2036 року та сплатити 13,50 % річних за користування кредитним коштами.

27 лютого 2009 року та 17 травня 2010 року сторони уклали додаткові угоди № 1 і № 2 до кредитного договору, в яких домовились внести зміни в графік та схему погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 219952, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

В подальшому вони також уклали додаткові угоди № 1 і № 2 до договору поруки, в яких поручитель погодився забезпечувати змінене основне зобов'язання позичальника.

Встановлено, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, проте відповідач ОСОБА_2 прийняті на себе зобов'язання належним чином не виконував, з лютого 2014 року платежі в рахунок погашення кредиту не вносив, а тому станом на 12 травня 2015 року за ним рахується заборгованість в розмірі 66 611,70 дол. США., з яких: 57 943,99 дол. США - кредитна заборгованість, 8 667,71 дол. США - заборгованість за відсотками, та 39 530,65 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 5 241,33 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту, 34 289,32 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, що має своє відображення в розрахунку заборгованості, долученому до заяви про збільшення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, а ОСОБА_3 не виконав обов'язків, покладених договором поруки, тому повинні нести солідарну відповідальність перед кредитором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1.2.2. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановленні графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, але в будь якому випадку не пізніше 28 липня 2036 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Згідно із п. 6.1. цього договору банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з п. 1.2.2. цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов'язку, а у випадках порушення такого обов'язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Таким чином задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції на підставі вищенаведених норм ЦК України дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то у позивача є право вимагати повернення кредиту та нарахованих відсотків з відповідачів в солідарному порядку.

Під час апеляційного перегляду справи представник відповідача посилався на те, що 17 травня 2010 року ОСОБА_2 повністю погасив заборгованість за кредитним договором, сплативши на користь ПАТ «УкрСиббанк» 59 102,67 дол. США, проте з наданих суду квитанцій та проміжних довідок заборгованості не вбачається такої сплати. Згідно квитанції № 206 від 17 травня 2010 року (а.с. 66, 68, т. 2), відповідачем в рахунок погашення заборгованості було сплачено лише 667,17 дол. США, що еквівалентно 5 287,92 грн., і в подальшому (до лютого 2014 року) він продовжував вносити обов'язкові платежі відповідно до графіку погашення кредиту, про що свідчать інші квитанції, надані представником відповідача (а.с. 4-142, т. 2).

Разом з тим, судом неправильно застосовано положення про нарахування й стягнення пені у зобов'язанні, що визначене в іноземній валюті.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 559 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Водночас ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно із ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч 2 ст. 546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, виходячи зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, відповідно до вимог ст. 192 ЦК України - розрахунок пені має здійснюватись у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до п. 4.1. кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та /або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні, в розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквівалент) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Встановлення розміру пені з розрахунку облікової ставки Національного банку України можливе лише щодо грошової одиниці України - гривні, оскільки діючим законодавством Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на дату здійснення розрахунку заборгованості.

За розрахунками ПАТ «УкрСиббанк», пеню обчислено у доларах США та переведено у еквівалент у гривні за курсом Національного банку України станом на 12 травня 2015 року.

Суд першої інстанції порядок нарахування пені не перевірив, залишив поза увагою зміст вимог закону про те, що пеня повинна обчислюватись у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму заборгованості у зв'язку із зміною курсу іноземної валюти.

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 151-153, т. 1), пеня нарахована позивачем за один рік починаючи з травня 2014 року по травень 2015 року, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження офіційного середньомісячного курсу гривні відносно долара США, що позбавляє апеляційний суд можливості самостійно здійснити розрахунок суми пені за вищевказаний період.

При цьому, банк проігнорував письмовий запит суду про надання виписки по рахунках, відкритих на виконання умов договору про надання споживчого кредиту, який згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримав 15 лютого 2017 року (а.с. 234, т. 1).

Крім того, ухвалами Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року та 29 листопада 2017 року у даній справі було призначено судові економічні експертизи, проте позивач двічі ухилився від їх проведення шляхом ненадання експерту виписок за балансовими аналітичними рахунками з обліку заборгованості позичальника, незважаючи на те, що про наслідки ухилення від участі в експертизі сторонам було роз'яснено, а відповідні клопотання експерта було отримано банком 26 травня 2017 року і 19 січня 2018 року відповідно, про що також свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 161, т. 2, а.с. 8, т. 3).

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором не ґрунтується на поданих сторонами доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. ст. 141, 382 ЦПК України колегія суддів враховує поведінку позивача під час апеляційного розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, ігнорування вищевказаних процесуальних обов'язків щодо подання доказів та систематичну неявку в судові засідання за викликом, у зв'язку з чим, змінюючи розподіл судових витрат, відмовляє ПАТ «УкрСиббанк» в задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів сплаченого судового збору в загальному розмірі 3 654,00 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367 - 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 травня 2016 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором від 28 липня 2008 року № 0 в розмірі 39 530,65 грн. та судового збору в розмірі 3 654,00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.О. Фінагєєв

Л.П. Сушко