Справа № 363/1493/15-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/657/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 18 20.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2018 року м. Київ

Справа № 363/1493/15-ц Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Олійника В. І.,

секретар судового засідання Удовиченко В.В.,

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області, у складі судді Биличева М.Б., від 22 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсними договорів іпотеки та купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 22 липня 1973 року зі ОСОБА_5 перебуває у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, її чоловік отримав у власність земельну ділянку площею 0,1350 га по АДРЕСА_1, на якій за спільні сімейні кошти збудовано, але не вве5дено в експлуатацію будинок.

14 липня 2014 року нею було надано нотаріально засвідчену згоду на отримання її чоловіком кредиту. Пізніше їй стало відомо, про те, що замість отримання кредиту він уклав у простій письмовій формі договір позики із ОСОБА_6 та договір іпотеки від 15 липня 2014 року в рахунок забезпечення виконання зобов'язання, предметом якого стала набута у шлюбі земельна ділянка та садовий будинок, побудований за спільні кошти подружжя.

Крім того, 15 липня 2014 року її чоловік для представництва його інтересів надав доручення на ім'я ОСОБА_6, а останній, в свою чергу, 5 грудня 2014 року продав належну її чоловікові земельну ділянку ОСОБА_7

Однак, згоди на укладання договору купівлі - продажу спірної земельної ділянки вона не надавала. Вважала, що наведеними діями відповідачі порушили її права.

З врахуванням уточнень, вважала, що оспорювані договори іпотеки та купівлі - продажу судом мають бути визнані недійсними, а спірна земельна ділянка - спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року в задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_4 з вказаним судовим рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважала, що судове рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_7 подав свій відзив на апеляційну скаргу. Просив рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено таке.

З 22 липня 1973 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

07 травня 2007 року на підставі рішення 10 сесії ХХІV скликання Димерської селищної ради від 10.09.2004 року № 73, за державним актом на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 отримав у власність земельну ділянку площею 0,1350 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Протягом 2005-2012 років на спірній земельній ділянці ОСОБА_5 і ОСОБА_4 велось будівництво та облаштування будинку, що сторонами не заперечувалося.

14 липня 2014 року ОСОБА_4 у присутності нотаріуса надала заяву про згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_5 кредиту відомій їй установі та наступну заставу земельної ділянки площею 0,1350 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить її чоловіку ОСОБА_5

При цьому ОСОБА_4 заявила про свою згоду на те, щоб умови договорів (кредитного та/або застави) визначались її чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею, а також вважала, що будь - якої його дії, спрямовані на отримання кредиту відповідають інтересам їхньої сім'ї, і укладання зазначених договорів відповідають їхньому волевиявленню. Також заявила, що їй відомо, що повернення отриманого кредиту буде здійснюватись ними зі спільних коштів сім'ї.

Вказана заява була засвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрована в реєстрі за № 1135 .

15 липня 2014 року між відповідачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів № 15-07/П, предметом якого була позика грошових коштів в сумі 6 тис. доларів США, що за офіційним курсом НБУ на вказану дату становило 72 тис. грн, готівкою, строком на 6 місяців.

Відповідно до умов вказаного договору позикодавець передав позичальнику позику в наведеній сумі готівкою, строком на 6 місяців, а позичальник зобов'язався повернути отриману суму в строки і порядку, зазначені в даному договорі.

За користування отриманими грошовими коштами, позичальник щомісячно, до 14 числа кожного місяця з дня надання суми позики, зобов'язався сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 16,7 % від суми позики, що становить 1 тис. доларів США.

15 липня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання зобов'язання, зазначеного в п. 2 даного договору, передав в іпотеку іпотекодержателю, а іпотекодержатель прийняв від іпотекодавця на умовах, визначених даним договором, нерухоме майно, зазначене в п. 5 даного договору.

Пунктом 2 цього договору передбачено, що даним договором забезпечується виконання зобов'язань ОСОБА_5 перед іпотекодержателем за договором позики, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зі всіма додатковими угодами, змінами і доповненнями до нього, а саме: повернення позики у розмірі 72 тис. грн в строк до 14 січня 2015 року з нарахуванням відсотків відповідно до умов договору позики, неустойки та інших можливих витрат іпотеко держателя.

Відповідно до п. 5 договору, що за даним договором в іпотеку була передана спірна земельна ділянка.

Крім того, в зазначений день ОСОБА_5 на ім'я відповідача ОСОБА_6 для представництва його інтересів перед третіми особами, з питань, пов'язаних із замовленням та одержанням документів, а також продажу від його імені спірної земельної ділянки було видано нотаріально посвідчену довіреність.

29 жовтня 2014 року ОСОБА_6 на адресу ОСОБА_5 була направлена письмова вимога про усунення ним в тридцяти денний строк порушення договору позики, у зв'язку з чим ОСОБА_6 вимагав сплатити заборгованість: суму позики та несплачених процентів за користування позикою, в сумі 10 тис. доларів США, що за офіційним курсом НБУ складало 128120 грн.

15 грудня 2014 року між ОСОБА_5, від імені якого діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1350 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить ОСОБА_5

Разом з тим, того ж дня, ОСОБА_5 засвідчив нотаріальну заяву про те, що він доводить до відома ОСОБА_6, що він вказану довіреність скасовує.

Відповідно до статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладено другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до п. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка.

Згідно п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позичкодавцеві позику в такій сумі, у строк та в порядку, що встановлено у договорі.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, а також в інших випадках, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову районний суд виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими і у справі відсутні підстави для визнання спірних договорів недійсними.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України 2004 року), в тому числі й тим, на які посилається апелянт, і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано відмовивши у задоволенні позову.

Як вбачається з заяви ОСОБА_4 від 22 листопада 2017 року щодо збільшення позовних вимог та визнання недійсним спірного договору іпотеки, вона мотивувала її положеннями ст. 62 СК України і керувалася ст. 31ЦПК України 2004 року, тому твердження апеляційної скарги про те, що районний суд безпідставно вказав у рішенні на відсутність у вказаній заяві будь-якого обґрунтування на доведення її вимог та посилання на конкретні норми ЦК України, недотримання яких є підставою для визначення правочину недійсним являються надуманими.

Не зважаючи на доводи апеляційної скарги, обґрунтовано районний суд відмовив і в задоволенні вимоги щодо визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя і час укладення спірних договорів та надання позивачем заяви про надання згоди на отримання кредиту на спірній земельній ділянці будівельне покращення вже відбулося. Відповідно до п. 11 іпотечного договору, предмет іпотеки був переданий в іпотеку разом з усіма його приналежностями та складовими частинами. У разі здійснення будь-яких поліпшень предмета іпотеки ( в тому числі реконструкції, перебудови, прибудови до предмета іпотеки), іпотека встановлена даним договором, поширюється також на все майно, що утворилось внаслідок здійснення таких поліпшень.

Твердження апелянта щодо відсутності у відповідачів, в тому числі у її чоловіка повноважень на розпорядження спірною нерухомістю та її дозволу на відчуження вказаної земельної ділянки суперечить змісту наданої нею ж заяви про згоду на отримання кредиту.

Оскільки, згідно з положеннями ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, всупереч твердженням апелянта, у разі досягнення згоди, відповідачі під час укладення спірного договору могли відійти від вимог цивільного законодавства, в тому числі й у питанні продажу земельної ділянки разом з будівельним поліпшенням.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення позивачем норм права і також не спростовують висновки суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: