Справа №471/274/17-ц 09.07.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 471/274/17-ц
Номер провадження 22-ц/784/1049/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

відповідача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 заочне рішення, яке ухвалено Братським районним судом Миколаївської області під головуванням судді Скарницької І.Б., в приміщенні того ж суду 20 червня 2017 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені та відсотків за договором позики,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені та відсотків за договором позики.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 10 червня 2016 року за договором, укладеним у простій письмовій формі ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 у борг грошові кошти на загальну суму 67 500 грн. зі сплатою 60% річних, з останнім терміном повернення до 31 липня 2016 року, одержання яких відповідач підтвердив власноручно підписаною розпискою.

01 липня 2016 року, на забезпечення виконання вищезазначеного договору позики, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за №1-П, відповідно до умов якого, остання взяла на себе обов'язок в солідарному порядку відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_4 зобов'язання за договором позики від 10 червня 2016 року.

Починаючи з червня 2016 року по 12 жовтня 2016 року відповідачем було сплачено заборгованість у загальному розмірі 31 102 грн., та станом на 10 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_4 має заборгованість перед позивачем у розмірі 36 398 грн.

Посилаючись на викладені обставини, а також на небажання відповідачів врегулювати спір добровільно, ОСОБА_3 просив позовні вимоги задовольнити та стягнути на його користь з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 36 398 грн. - заборгованості за договором позики, 32 580 грн. - пені, 18 156 грн. - процентів, 3 000 грн. - витрат на правову допомогу та 799 грн. судового збору.

Заочним рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 87 134 грн. та 798 грн. 97 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь державного бюджету 72 грн. 37 коп. на відшкодування судового збору.

Ухвалою того ж суду від 16 травня 2018 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилаючись на неповне з'ясування районним судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити.

Окрім того апеляційна скарга мотивована тим, що договір поруки є припиненим відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в апеляційному порядку не оскаржується.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам не відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що порушення позичальником взятих зобов'язань за договором позики, через яке утворилась заборгованість, є підставою для стягнення її в солідарному порядку з позичальника та поручителя.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п.8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України №2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір позики і поруки, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Порука є одним з видів забезпечення виконання зобов'язань, як правило, за договорами позики або кредитними договорами.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи убачається, що 10 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 67 500 грн. на строк до 31 липня 2016 року, зі сплатою 10% річних, одержання яких відповідач підтвердив власноручно підписаною розпискою (а.с.7-8).

01 липня 2016 року, на забезпечення виконання вищезазначеного договору позики, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір поруки за №1-П, відповідно до умов якого, остання взяла на себе обов'язок в солідарному порядку відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_4 зобов'язання за договором позики від 10 червня 2016 року (а.с.9).

Згідно пояснень у позовній заяві ОСОБА_4 повернув борг лише частково (протилежного відповідачами не доведено) у розмірі 31 102 грн.

За такого розмір заборгованості за договором позики складає 36 398 грн. Крім того, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просив окрім заборгованості за основною сумою кредиту стягнути також пеню та проценти за період з 12 жовтня 2016 року по 10 квітня 2017 року.

Так, згідно п.3.2 договору позики у випадку порушення строків сплати коштів, позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0.5% від суми простроченого платежу за кожен день та 30% річних.

Таким чином установивши, що укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

Разом з тим, при визначенні ж підстав відповідальності поручителя ОСОБА_2 колегія суддів виходить з наступного.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.1,2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до п.3.1 договору поруки №1-П від 01 липня 2016 року передбачено, що обумовлений договір діє до повного виконання забезпеченого ним зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст.251,252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосовану в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України фразу «… якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя» слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про припинення поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки строк виконання зобов'язання визначено сторонами 31 липня 2016 року, а з позовом позичальник звернувся у квітні 2017 року.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та судових витрат з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судове рішення в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, пені та процентів, а також судових витрат не оскаржується, а тому колегія суддів не дає оцінки законності як окремих висновків суду в межах цього позову, так і основного висновку за вимогами позивача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1 308 грн., в рахунок відшкодування судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Братського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, а також в частині розподілу судових витрат, стягнутих з ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені та процентів за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 308 (одна тисяча триста вісім) грн. в рахунок відшкодування судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Заочне рішення Братського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2017 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

О.І. Галущенко

Повний текст судового рішення

складено 11 липня 2018 року