Провадження № 2/161/629/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.

за участю секретаря судового засідання - Новаковської В.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ТзОВ «Житлобуд-2» про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з 13 жовтня 2007 року по 16 лютого 2015 року. Вказує, що за період перебування в шлюбі з метою поліпшення умов проживання між ОСОБА_3 та ТзОВ «Житлобуд-2» укладено договір № 136 від 23.06.2014 року, предметом якого є домовленість сторін про здійснення ТзОВ «Житлобуд-2» діяльності по будівництву житла із наступною передачею у власність ОСОБА_3, а саме, 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею 57, 77 кв.м. На виконання умов договору сторонами було повністю здійснено оплату за спірне житло в розмірі 427 498, 00 грн. При цьому, кошти в сумі 10 000 доларів США були її особистими коштами, отриманими від обробітку землі, яку родина ОСОБА_1 має у власності. 08.09.2015 року, після повної оплати квартири, ОСОБА_3 без її відома відступив майнове право на отримання вказаної квартири своїй матері - ОСОБА_4, яка на підставі договору про відступлення права вимоги від 08.09.2015 року № 09 та Декларації про готовність об'єкта до експлуатації оформила право власності на дану квартиру на своє ім'я. З врахуванням того, що спірна квартира була придбана в шлюбі, просить визнати її спільним майном подружжя та визначити, що ОСОБА_1 належить ? частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні та письмовому відзиві позов не визнали, вважають його безпідставним. В обґрунтування своїх заперечень посилаються на те, що спірна квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки кошти, сплачені за квартиру, є особистою власністю ОСОБА_3; квартира набута ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 21.07.2017 року після розірвання шлюбу. Крім того, на момент припинення фактичних шлюбних відносин багатоквартирний будинок, в якому розташована вказана квартира, був не завершений та не прийнятий в експлуатацію, право власності на ОСОБА_3 зареєстроване не було.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, пояснила, що кошти на придбання квартири були особистими коштами ОСОБА_3, отриманими від продажу квартири в м. Ковелі та заробітків за кордоном.

Представник третьої особи - ТзОВ «Житлобуд-2» подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Свідок ОСОБА_5, яка є матір'ю позивачки, в судовому засіданні пояснила, що вона постійно надавала допомогу доньці, як грошима, так і продуктами.

Свідок ОСОБА_6, який є рідним братом позивачки, в судовому засіданні пояснив, що йому відомо про те, що батьки допомагали матеріально позивачці та її сім'ї.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.10.2007 року, рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 16.02.2015 року шлюб між ними розірвано (а.с. 2, 4).

Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», що підтверджується свідоцтвом про зміну імені (а.с.5).

23.06.2014 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «Житлобуд-2» було укладено договір № 136 предметом якого є домовленість сторін про здійснення ТзОВ «Житлобуд-2» за рахунок власних активів (матеріальних та нематеріальних) діяльності по будівництву житла із наступною передачею у власність ОСОБА_3, а саме, 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею 57, 77 кв.м. ОСОБА_3 зобов'язався прийняти це житло (квартиру) і оплатити його вартість (загальну площу квартири згідно замірів БТІ) на умовах передбачених договором.

Згідно умов договору вартість новоствореного майна - житла (квартири) становить 427 498 грн. Оплата в розмірі 70% вартості житла (квартири), що в грошовому еквіваленті становить 300 000, 00 грн., здійснюється до 24.06.2014 року, решта суми 127 498, 00 грн. - щоквартально рівними частинами до введення будинку в експлуатацію.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» укладається договір відступлення майнових прав на нерухомість, яка є об'єктом будівництва, з відкладальними умовами.

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, тому що об'єктом цих прав не є "чуже майно", а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент укладення договору, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Виходячи із змісту частин 1, 2 статті 331 ЦК України, частини 1 статті 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Декларація про готовність об'єкта до експлуатації «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями на АДРЕСА_1» зареєстрована Управлінням ДАБІ у Волинській області 19.08.2015 року.

08.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права вимоги № 09 за умовами якого ОСОБА_4 отримує майнове право на отримання квартири № АДРЕСА_1.

На підставі акту прийому - передачі від 08.09.2015 року ТОВ «Житлобуд-2» передало ОСОБА_4 квартиру № АДРЕСА_1.

Як встановлено судом, після передачі зазначеної квартири ОСОБА_4, останньою було здійснено ремонтні роботи з оздоблення стін, влаштуванні підлоги, встановлення дверей, сантехніки тощо, в результаті чого істотно збільшилась її вартість, відносно вартості квартири в стані, яка була до її поліпшення.

Після завершення будівництва даний об'єкт нерухомості зданий в експлуатацію та право власності на нього було зареєстроване за ОСОБА_4 у встановленому законом порядку.

21.07.2017 року згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначений договір не був предметом судового розгляду, не розірваний та недійсним не визнавався.

Разом з тим, слід врахувати, що згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується позивачем, кошти, отримані ОСОБА_3 за продаж квартири АДРЕСА_2, що станом на 03.06.2014 року становило в еквіваленті 260 260 грн., які були сплачені в якості першого внеску за договором №136 від 23.06.2014 року, є особистою власністю ОСОБА_3

Решту суми коштів за договором - 127 498 грн. щоквартально було внесено рівними частинами.

16.02.2015 року рішенням Старовижівського районного суду Волинської області шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано.

Як вбачається з тексту вказаного судового рішення фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 припинені з травня 2015 року.

Згідно ч.6 ст. 56 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

25.06.2015 року та 03.09.2015 року, тобто після припинення фактичних шлюбних відносин, ОСОБА_3 було сплачено особисті кошти в розмірі 25 000 грн. та 10 000 грн., як чергові платежі за договором №136 від 23.06.2014 року.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція ВСУ у справі № 6-399цс17).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з вищезазначених правових норм, а також з досліджених судом доказів (матеріалів справи) слід дійти висновку, що позивач має право на частину коштів, внесених при оплаті пайових внесків до припинення фактичних шлюбних відносин, а не ? частини квартири, що є предметом розгляду даної справи, тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 62 СК України, ст.ст. 182, 331 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ТзОВ «Житлобуд-2» про поділ майна подружжя - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02.04.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Черняк В.В.