АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/2942/16-ц Номер провадження 22-ц/786/459/18Головуючий у 1-й інстанції Січиокно Т. О. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Дорош А.І., Панченка О.О.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2017 року (повний текст виготовлено 16 грудня 2017 року)

по справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, посилаючи на те, що11 травня 2014 року на підставі написаної розписки ОСОБА_2 отримав у неї у борг грошові кошти у розмірі 28500 доларів США із зобов'язанням повернути їх у строк до 31 грудня 2015 року. В обумовлений строк ОСОБА_2 борг не повернув, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Внаслідок цього період прострочки виконання зобов'язання склав 88 днів, а отже 3 відсотки річних становлять 5359,56 грн., індекс інфляції склав 3678, 32 грн.

Просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь борг у розмірі 741000 грн. та кошти у розмірі 3678, 32 індекс інфляції; 5359, 56 грн. 3 % річних.

10 червня 2016 року зустрічний позов подав ОСОБА_2, даний позов мотивований тим, що у 2013 році між ТОВ «Лісовий регіон» та його колишнім зятем ОСОБА_4, який є сином позивача, було укладено договір про спільну діяльність, на виконання якого той надав 28500 доларів США. Ці кошти було зараховано на розрахунковий рахунок даного підприємства для закупівлі товарів у кількості та асортименті погодженому з ОСОБА_4 11 травня 2014 року під час святкування Дня народження його доньки ОСОБА_5, за місцем його проживання: АДРЕСА_1, прибула ОСОБА_3 зі своїм сином ОСОБА_4 Останні почали вчиняти хуліганські дії та в присутності його дружини ОСОБА_6 та гостей ОСОБА_7, ОСОБА_8 вимагати від нього повернення вказаних вище грошових коштів. Внаслідок таких агресивних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які супроводжувалися погрозами фізичної розправи, психологічним тиском на нього, у його дружини стався серцевий напад, погіршився стан здоров'я, святкування Дня народження було зіпсовано. З метою припинення таких протиправних дій зі сторони відповідача та її сина, він погодився на їхні умови написати розписку про отримання грошових коштів на ім'я ОСОБА_3 З цих причин він вважає дану розписку недійсною, оскільки вона була написана під впливом насильства та вчинена з метою приховати інший правочин, будь яких грошових коштів від ОСОБА_3 він не отримував.

Просив визнати недійсним договір позики від 11 травня 2014 року, укладений між позивачем та відповідачем підтверджений розпискою від 11 травня 2014 року. Стягнути із відповідача на свою користь грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2016 року залучено до участі в цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, в якості співвідповідача ОСОБА_4

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2017 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2на користь ОСОБА_3заборгованість за борговою розпискою від 11 травня 2014 року, яка утворилася станом на 29 березня 2016 року у розмірі 741000 грн., а також 3% річних у розмірі 5359 грн. 59 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4про визнання договору позики недійсним, стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 6821 грн. 10 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно розписки від 11 травня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 у борг грошові кошти у розмірі 28500 доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 31 грудня 2015 року. (а.с.58).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, як на підставу для задоволення зустрічного позову про визнання договору позики недійсним, стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди та підставу для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 вказав те, що розписка була укладена під дією психологічного та фізичного тиску до та під час її написання.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься правова позиція відповідно до якої при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Досліджуючи дану обставину судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які зазначили, що 11 травня 2014 року, під час святкування Дня народження ОСОБА_5, за місцем проживання ОСОБА_2 прибула ОСОБА_3 зі своїм сином ОСОБА_4 Останні почали в їхній присутності поводити себе агресивно, вимагати від ОСОБА_2 повернути грошові кошти, дані дії супроводжувалися погрозами фізичної розправи, психологічним тиском, тому, як наслідок, ОСОБА_2 вимушений був написати розписку про отримання ним грошових коштів.

У свою чергу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказали, що 11 травня 2014 року прибули за місцем проживання ОСОБА_2, заздалегідь обумовивши з останнім час та місце зустрічі з метою позичити тому грошові кошти у розмірі 28500 доларів США. На той час з ОСОБА_2 вони мали приятельські відносини. У будинку ОСОБА_3 передала тому грошові кошти у розмірі 28500 доларів та отримала відповідну розписку. Будь яких протиправних дій до ОСОБА_2 вони не чинили.

Відповідно до висновку судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизу № 473/474 від 27 жовтня 2017 року підпис від імені ОСОБА_2 у розписці останнього на ім'я ОСОБА_3 від 11 травня 2014 року виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_2

Підпис від імені ОСОБА_2 у розписці останнього на ім'я ОСОБА_3 від 11 травня 2014 року виконаний під впливом тимчасових «збиваючих» факторів природного характеру, які можуть бути як зовнішніми (незвична поза, незвичне тримання приладу для писання, незвична підкладка для письма), так і внутрішніми (хворобливий стан, стомлення, алкогольне або наркотичне сп'яніння, хвилювання, психоемоційне збудження тощо).

Рукописний текст розписки від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 від 11 травня 2014 року виконаний ОСОБА_2

Рукописний текст розписки ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 від 11 травня 2014 року виконаний під впливом відносно стійких «збиваючих» факторів природного характеру, які мають більш виражений характер, ступінь впливу та ступінь прояву у момент написання розписки.

Питання щодо встановлення характеру природних «збиваючих» факторів, як зовнішніх (серед яких могли бути: незвична поза, незвичне тримання приладу для написання, незвична підкладка для письма тощо) , так і внутрішніх ( серед яких могли бути захворювання, травми, стомлення, хвилювання, алкогольне або наркотичне сп'яніння, психоемоційне збудження тощо) при виконанні ОСОБА_2 розписки на ім'я ОСОБА_3 від 11 травня 2014 року не вирішувалося з причин, вказаних у дослідницькій частині.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, аналогічні положення містяться в ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 чинного ЦПК України.

Як на факт вчинення насильства ОСОБА_2 вказував на неправомірну поведінку ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які ніби то прибувши за місцем його проживання під час святкування Дня народження доньки вчинили сварку, виражали погрози.

Проте, дослідивши обставини справи та наявні в матеріалах справи докази колегія суддів приходить до висновку про недоведеність факту вчинення психологічного чи фізичного тиску, який би позбавив ОСОБА_2 вільного волевиявлення на вчинення дій. При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що у ОСОБА_2 не було будь-яких перешкод припинити протиправні дії ОСОБА_4 та ОСОБА_3, звернувшись до правоохоронних органів чи викликавши поліцію, а отже він не був поставлений в такі умови, в яких би був змушений написати розписку про отримання ним грошових коштів.

Слід також звернути увагу, що боргова розписка ОСОБА_2 видана 11 травня 2014 року, проте доказів звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій відносно нього при видачі боргової розписки позивач не надав.

Крім того, аналізуючи висновок проведеної експертизи суд вірно звернув увагу, що експерт послався на наявність при написанні тексту та виконанні підпису у розписці різних збиваючих факторів, зазначивши, що це могли бути різноманітні фактори, такі як: незвична поза, незвичне тримання приладу для написання, незвична підкладка для письма, а також захворювання, травми, стомлення, хвилювання, алкогольне або наркотичне сп'яніння, психоемоційне збудження тощо.

Тобто, відсутні докази, що написання розписки відбулося саме під впливом насильницьких дій, а не інших «збиваючих» факторів.

Також колегія суддів погоджується з твердженням викладеним в оскаржуваному рішенні, щодо відсутності доказів на підтвердження пояснення ОСОБА_2 в частині того, що у 2013 році між ТОВ «Лісовий регіон» та його колишнім зятем ОСОБА_4 було укладено договір про спільну діяльність, на виконання якого той надав 28500 доларів США та ці кошти було зараховано на розрахунковий рахунок даного підприємства для закупівлі товарів у кількості та асортименті погодженому з ОСОБА_4

Таким чином, суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову прийшов до вірного висновку, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язався повернув кошти у розмірі 28500 доларів США до 31 грудня 2015 року, проте покладеного на нього обов'язку не виконав, кошти не повернув. Тоді як ОСОБА_2 не доведено підстав для визнання договору позики грошових коштів недійсним.

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_3 в день написання розписки 11 травня 2014 року не передавала йому вказані в розписці кошти, що підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції зробив передчасні висновки, оскільки не взяв до уваги показання свідків, крім того проведеною експертизою вирішено не всі питання, що ставилися в ухвалі з підстав того, що на клопотання експерта не надано необхідних експериментальних зразків, тоді як він - ОСОБА_2 про дане клопотання не повідомлявся, а також судом першої інстанції не проведено психологічну експертизу, яка ним заявлялася, не є підставою для скасування рішення суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Тобто показання свідків повинні розглядатися у сукупності з іншими доказами, тоді як суд першої інстанції прийшов до правильного висновку аналізуючи всі обставини справи.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в судовому засіданні від 11 грудня 2017 року ОСОБА_2 був ознайомлений з висновком почеркознавчої експерти, проти нього не заперечував та будь-яких клопотань щодо проведення додаткових експертиз не заявляв.

Що стосується не проведення судом першої інстанції психологічної експертизи колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не обґрунтовано значення проведення заявленої експертизи, при розгляді справи апеляційним судом клопотання про проведення психологічної експертизи не заявлялося, тоді як сам факт її не проведення не підтверджує неправильність рішення суду.

Крім того, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції в порушення норм чинного законодавства не вказано в резолютивній частині рішення суду розмір суми, що підлягає стягненню в іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу, оскільки, як вбачається мотивувальна частина рішення суду містить детальний розрахунок заборгованості з переведенням її в національну валюту станом на момент подачі позову - 15 квітня 2016 року, та відповідно до резолютивної частини рішення заборгованість зазначена в гривневому еквіваленті.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 02 квітня 2018 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: А.І. Дорош

О.О. Панченко