ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/684/18 Справа № 182/3398/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року, яке постановлено суддею Рибаковою В.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області , -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3, який проживав за адресою: АДРЕСА_3. Спадкоємцями за законом є дружина померлого ОСОБА_4 (мати позивача) та діти: він - позивач та відповідач по справі - ОСОБА_2 (сестра позивача). Кожен з них фактично прийняв спадщину. Позивач, відповідач та ОСОБА_4 домовились про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3, що належав померлому на підставі договору забудови від 22.05.1989 року, реєстраційний номер 1-1152, в майбутньому буде переоформлений на позивача. При цьому його сестра - відповідач по справі ОСОБА_2 висунула вимогу щодо купівлі для неї квартири в рахунок її відмови від спадкового домоволодіння.

Він 20.02.2006 року купив у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.02.2006 року.

27.02.2006 року зазначену квартиру він подарував відповідачу ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування від 27.02.2006 року. Після цього відповідач запевнила його, що під час переоформлення батьківської спадщини вона відмовиться від своєї частини на його користь. Такої ж думки була і його мати - ОСОБА_4 Він довірився відповідачу, виконав її вимоги, усі угоди були укладені за його кошти.

У січні 2016 року позивач побачив оголошення про продаж домоволодіння АДРЕСА_3. Автором оголошення була його сестра ОСОБА_2. Він звернувся до матері, але та нічого не пояснила. Відповідач йому пояснила, що вона господарка, а матері візьмуть щось поменше та подешевше. З довідки КП НМБТІ йому стало відомо, що домоволодіння належить ОСОБА_4 Вважає, що мати підпала під вплив відповідачки, яка заставила мати оформити спадщину на домоволодіння через суд, скривши від нього цей факт.

Йому стало відомо про існування рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.07.2008 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль БМВ моделі Х-5 державний номер НОМЕР_1, 2002 року випуску в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, а також визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року вказане рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями по вул. Декабристів, 52-Б в м. Нікополі, а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом було скасоване та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 27.02.2006 року між ним та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігуновим С.О., який зареєстрований в реєстрі за № 294.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення допущено неповне з'ясування обставин справи.

Так, судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що на сімейній нараді він та відповідач ОСОБА_4 домовились про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3, що належав померлому на підставі договору забудови від 22.05.1989 року, реєстраційний номер 1-1152, в майбутньому буде переоформлений на позивача. При цьому його сестра - відповідач по справі ОСОБА_2 висунула вимогу щодо купівлі для неї квартири в рахунок її відмови від спадкового домоволодіння. Зауважує на тому, що він не мав воєвиявлення на безоплатну передачу відповідачу спірної квартири.

На виконання усної домовленості 27.02.2006 року він подарував належну йому квартиру відповідачу ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування від 27.02.2006 року. Після цього відповідач запевнила його, що під час переоформлення батьківської спадщини вона відмовиться від своєї частини на його користь. Такої ж думки була і його мати - ОСОБА_4 Він довірився відповідачу, виконав її вимоги, усі угоди були укладені за його кошти.

В січні 2016 року він побачив оголошення про продаж домоволодіння АДРЕСА_3. Автором оголошення була його сестра ОСОБА_2. Він звернувся до матері, але та нічого не пояснила. Відповідач йому пояснила, що вона господарка, а матері візьмуть щось поменше та подешевше. З довідки КП НМБТІ йому стало відомо, що домоволодіння належить ОСОБА_4 Вважає, що мати підпала під вплив відповідачки, яка заставила мати оформити спадщину на домоволодіння через суд, скривши від нього цей факт, а його відповідачка ввела в оману.

Позивач зауважує на тому, що ним не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки про порушене право він дізнався в січні 2016 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_9, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_8, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2006 року, укладеному 20.02.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідченого нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 226, належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.89). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 24.02.2006 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» в книзі № 4 номер запису № 556, реєстраційний номер у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 9393522, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «НМБТІ» від 24.02.2006 року за № 9932093 (а.с.90).

27.02.2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., який зареєстрований в реєстрі за № 294 (а.с.87). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 11.04.2006 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» в книзі № 4 номер запису № 556, реєстраційний номер у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 9393522, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «НМБТІ» від 11.04.2006 року за № 10365311 (а.с.88).

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання недійним договору дарування від 27.02.2006 року, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 зазначив, що при укладенні оскаржуваного договору у нього з відповідачем була попередня усна домовленість про те, що остання відмовиться від прав на спадкове домоволодіння взамін покупки для неї квартири, у нього було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу квартири, отже відповідач заволоділа спірною квартирою шляхом обману.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного провочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природу правочину, прав та обов'язків сторін. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись саме стороною оскаржуваного правочину, яка діяла під впливом обману. Отже стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., який зареєстрований в реєстрі за № 294 (а.с.87). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 11.04.2006 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» в книзі № 4 номер запису № 556, реєстраційний номер у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 9393522, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «НМБТІ» від 11.04.2006 року за № 10365311 (а.с.88).

Відповідно до п.1 Договору дарування, позивач ОСОБА_1, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, безоплатно передав, а відповідач ОСОБА_2, прийняла в дар двокімнатну квартиру № 27 (двадцять сім), загальною площею 68,0 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м, розташовану у будинку АДРЕСА_1.

Пунктом 6 Договору дарування, дарувальник посвідчив, що дарування здійснюється без буд-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, гарантує, що квартира нікому не продана, не подарована, не закладена, не передана як внесок до статутного фонду юридичних осіб, під податковою заставою в спорі і під забороною (арештом) не перебуває. Прихованих недоліків, а також прав на відчужувану квартиру у третіх осіб немає.

Відповідно до п.8 Договору дарування, позивач та відповідач підтвердили, що договір цей не приховує іншу угоду (купівлі-продаж, тощо) і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Відповідно до п.10 Договору дарування, всі витрати за складання та оформлення цього договору платить обдаровувана.

Відповідно до п.11 Договору дарування, зміст ст.334,717,719,722 ЦК України сторона роз'яснено.

Таким чином, як вбачається із умов оспорюваного позивачем договору дарування, підписанням цього договору сторони засвідчили, що текст вказаного договору прочитано, його умови їм повністю зрозумілі, юридичні наслідки укладення договору та обов'язки сторін, їх захист, витрати, пов'язані з оформленням цього договору нотаріусом роз'яснено.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивача та відсутності правових підстав для його задоволення.

Не можуть бути підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що він не мав воєвиявлення на безоплатну передачу відповідачу спірної квартири, оскільки, як вбачається з Договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігуновим С.О., який зареєстровано в реєстрі за № 294, правочин спрямований на настання юридичних наслідків, що обумовлені ним, та відповідає дійсним намірам сторін.

Згідно змісту та умов Договору дарування, позивач при його укладенні перебував при здоровому розумі та ясній пам'яті, розумів значення своїх дій та діяв добровільно, безоплатно передав відповідачу квартиру. Позивач та відповідач підтвердили, що договір цей не приховує іншу угоду (купівлі-продаж, тощо) і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Доказів на підтвердження відсутності волевиявлення позивача на безоплатну передачу спірної квартири відповідачу позивачем не надано.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі ввела позивача в оману, оскільки після укладення договору дарування, в січні 2016 року, він побачив оголошення про продаж домоволодіння АДРЕСА_3, яке за усною домовленістю, мало залишитись йому, з огляду на наступне.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного провочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природу правочину, прав та обов'язків сторін. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись саме стороною оскаржуваного правочину, яка діяла під впливом обману. Отже стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Будь-яких умов, наведених у зазначених нормах закону для визначення правочину таким, що здійсненим під впливом обману позивачем, наведено не було.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України.

Позивачем, ані суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції, не надано будь-яких доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Натомість, як вбачається із п.п.1,6,8 Договору дарування (а.с.87) позивач, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, безоплатно передав, а відповідач ОСОБА_2, прийняла в дар квартиру, посвідчив, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, позивач підтвердив, що договір не приховує іншу угоду (купівлі-продаж, тощо) і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Не приймаються до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки судом першої інстанції позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позовних вимог та суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для відмови в задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, тому ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: