ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/2258/17 Номер провадження 22-ц/814/99/18Головуючий у 1-й інстанції Клименко С.М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Панченка О.О., Обідіної О.І.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 червня 2018 року у складі судді Клименко С.М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Волошина Н.А., про розірвання договору довічного утримання (догляду).

в с т а н о в и в:

В грудні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 09 лютого 2015 року між нею та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Волошиною Н.А., зареєстрований за № 94.

Позовна заява мотивована тим, що 09 лютого 2015 року вона уклала з відповідачем договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався довічно утримувати її, забезпечувати щоденним повноцінним харчуванням, доглядати, надавати необхідну допомогу, прати, прасувати, забезпечувати ліками за рекомендаціями лікаря, а вона передала відповідачу у власність житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,2160 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку площею 0,2011 га для ведення особистого селянського господарства та за нею зберігалося право безоплатного довічного проживання в житловому будинку, де вона займає одну кімнату житловою площею 15,7 кв.м.

На даний час відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання й розірвати договір в добровільному порядку відмовляється. Вона часто змушена прохати допомоги у сусідів, які надають необхідну допомогу та забезпечують харчуванням.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про невиконання умов договору довічного утримання відповідачем.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду Полтавської області, просить рішення районного суду скасувати та постановити рішення, яким договір довічного утримання (догляду), укладений 09 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, - розірвати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено й неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що відповідач не виконував свої обов'язки за договором довічного утримання, що під час розгляду справи свідки підтвердили факт невиконання відповідачем умов договору, проте суд надав протилежні тлумачення пояснень сторін та свідків.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходив.

На підставі частини 5 статті 31 ЦПК України у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Полтавської області та утворення апеляційного суду в апеляційному окрузі справу передано до Полтавського апеляційного суду.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 09 лютого 2015 року між позивачем ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Волошиною Н.А., реєстраційний номер 94, за умовами якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 прийняв у власність нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. А,а,аг, житловою площею 27,9 кв.м., загальною площею 69,9 кв.м., літньої кухні-сараю літ. Б, погребу літ. Бп, гаражу літ. В, сараю літ. Г.г, колодязя літ. К, огорожі №1-3 розташованих на земельній ділянці, яка знаходиться в приватній власності, площею 0,2160 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибне ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1, та площею 0,2011 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, в с. Мирне по вул. Садова, Кременчуцького району Полтавської області.

В свою чергу ОСОБА_4 зобов'язався надати ОСОБА_3 право безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку в кімнаті, позначеній на плані будинку № 1-2, житловою площею 15.7 кв. м., а також забезпечувати ОСОБА_3 щоденним повноцінним харчуванням згідно її віку та стану здоров'я, здійснювати догляд за нею та надавати необхідну допомогу, надавати побутові послуги (прання, прасування і таке інше), забезпечувати всіма необхідними лікарськими засобами згідно стану здоров'я за рекомендаціями лікаря. Грошову оцінку вказаних видів матеріального забезпечення за згодою сторін визначено у розмірі 500 грн. на місяць.

Згідно статті 749 ЦК України набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати її (п. 4 Договору).

Відповідно до п. 8 Договору у разі невиконання набувачем розпоряджень відчужувача, цей договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача, а також на вимогу набувача майна у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання (догляду), ОСОБА_3 вказувала, що відповідач не виконує свої обов'язки за договором, не звертає уваги на її потреби і стан здоров'я, не забезпечує її харчуванням, лікарськими засобами, необхідною допомогою, і взагалі відмовляється доглядати її належним чином.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції входив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки стороною позивача не доведено факту порушення умов договору довічного утримання (догляду) зі сторони відповідача ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 статті 749 ЦК України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Зі змісту вказаних норм права вбачається, що предметом доказування у справі про розірвання договору довічного утримання (догляду) є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору. При цьому вина набувача правового значення не має.

Правилами цивільного судочинства обов'язок доказування та подання доказів покладається на сторони.

Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з умов спірного договору, крім надання позивачеві права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку, відповідач зобов'язався забезпечувати її утриманням та доглядом. При цьому обов'язки набувача є конкретно визначеними сторонами, це: повноцінне харчування відчужувача, догляд та надання необхідної допомоги, побутові послуги (прання, прасування та ін.) й забезпечення лікарськими засобами за рекомендаціями лікаря. Загальна вартість вказаного матеріального забезпечення становить 500 грн. на місяць.

Судом встановлено, що відповідач забезпечував позивача згідно з умовами договору й доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Показання свідків, на яких посилається в апеляційній скарзі представник позивача, факту невиконання чи неналежного виконання відповідачем свого обов`язку у визначеному сторонами обсязі не доводять.

За умовами договору обов'язок відповідача обмежується конкретно визначеними видами догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, матеріальна вартість яких становить 500 грн. на місяць з урахуванням індексації. Стороною позивача не доведено, що вказане забезпечення не надавалось відповідачем взагалі або надавалось у меншому розмірі, а доводи апеляційної скарги щодо обробітку городу, виконання іншої хатньої роботи позивачем, придбання нею продуктів харчування та ліків за власні кошти не є свідченням невиконання договору відповідачем.

Обов`язок відповідача, як нового власника, утримувати будинок та оплачувати комунальні послуги ґрунтується на інших правовідносинах та за відсутності несприятливих наслідків для позивача, пов`язаних з можливістю проживання у спірному будинку, невиконання або неналежне виконання відповідачем такого обов'язку, утворення заборгованості з оплати послуг електро-, газопостачання само по собі не може бути підставою для розірвання договору довічного утримання (догляду).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Практика Європейського Суду з прав людини відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Врахувуючи наведене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.О. Панченко