АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» червня 2018 року

м. Харків

справа № 638/325/18-ц

провадження № 22ц/790/3652/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Виконавчий комітет Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 березня 2018 року в складі судді Лазюка С.В.,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання рішення незаконним та скасування, зобов'язання вчинити певні дії, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 02 жовтня 2013 року № 622 в частині затвердження протоколу № 13 міської громадської комісії з житлових питань за заявами громадян та клопотаннями організацій від 27 вересня 2013 року (в частині включення його та членів його сім'ї до списку осіб, яких запропоновано зняти з квартирного обліку та вилучити зі списків першочерговиків); зобов'язати виконавчий комітет Харківської міської ради поновити його з 02 жовтня 2013 року на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов за загальною чергою та включити до списку осіб, які мають право на першочергове надання житлових приміщень, з урахуванням пільги військовослужбовця, звільненого у відставку.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 березня 2018 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою судді ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі та здійснення розгляду справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що спір, за вирішенням якого він звернувся до суду, не є публічно-правовим, тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки спір є публічно - правовим, він не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 березня 1991 року ОСОБА_1 звільнений у відставку за станом здоров'я у зв'язку із скороченням Збройних сил та виключений зі списків особового складу військової кафедри Запорізького медичного інституту і направлений на військовий облік до Дзержинського райвійськкомату м. Харкова.

Згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Харкові ради Харківської області від 06 квітня 2004 року № 131 ОСОБА_1 прийнято на квартирний облік громадян за місцем проживання та зараховано на квартирний облік за списками першочерговиків «військовослужбовці, звільнені в запас і відставку» з 09 квітня 1991 року зі складом сім'ї з чотирьох осіб.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Харкові ради Харківської області від 06 листопада 2007 року № 717 внесено зміни в облікову справу ОСОБА_1, а саме виключено з квартирного обліку дочку ОСОБА_1 - ОСОБА_2, вирішено вважати склад сім'ї з трьох осіб.

Згідно витягу з протоколу міської громадської комісії з житлових питань № 12 від 09 вересня 2013 року, затвердженого рішенням виконкому Харківської міської ради від 11 вересня 2013 року № 571, дозволено Управлінню обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради у разі, якщо громадяни, які перебувають на квартирному, кооперативному обліках та які внесені до списків позачергового отримання житла, не проходили щорічної перереєстрації відповідно до пункту 25 Правил квартирного обліку протягом 5-ти та більше років, що унеможливлює виконання статей 34, 42, 134, 135 Житлового кодексу України, на підставі чого вносяться їх дані до Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, готувати пропозиції на розгляд міській громадській комісії з житлових питань щодо зняття вищезазначених громадян з квартирного обліку з направленням письмового повідомлення.

Відповідно до витягу з протоколу міської громадської комісії з житлових питань № 13 віл 27 вересня 2013 року, затвердженого рішенням виконкому Харківської міської ради від 02 жовтня 2013 року № 622, Управлінням обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради запропоновано зняти з квартирного, кооперативного обліків та вилучити зі списків першочерговиків та позачерговиків таких громадян, які не проходили щорічної перереєстрації відповідно до пункту 25 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» та пункту 21 «Правил обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу» протягом 5-ти та більше років, згідно з додатками до протоколу житлової комісії.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 02 жовтня 2013 року № 622 «Про розгляд протоколу № 13 міської громадської комісії з житлових питань від 27 вересня 2013 року» затверджено протокол № 13 міської громадської комісії з житлових питань за заявами громадян та клопотаннями організацій від 27 вересня 2013 року.

В додатку № 19 до вказаного протоколу значився ОСОБА_1

Оскільки рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 02 жовтня 2013 року № 622 ОСОБА_1 знято з обліку осіб, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за загальною чергою та у списку осіб, які мають право на отримання житла у першу чергу з урахуванням пільги офіцерів запасу, у зв'язку з не проходженням ним щорічної перереєстрації, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим цивільним позовом.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він звертався з таким позовом до Харківського окружного адміністративного суду. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року провадження у справі закрито та роз'яснено йому право на звернення з цими вимогами до відповідного місцевого загального суду у порядку цивільного судочинства та надав відповідну копію цієї ухвали.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України).

Відповідно до статті 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (стаття 19), Господарським процесуальним кодексом України (статті 2, 20), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 5 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення ? публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 46 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об'єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об'єднання; про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб'єкту владних повноважень законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 46 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Крім того, пункт 5 частини четвертої статті 46 КАС, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача.

Житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.

Аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що спори про поновлення на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування зазначених норм права містяться в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2139цс15 та 02 березня 2016 року у справі № 6-14цс16, а також в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 11-156апп18 та 18 квітня 2018 року у справі № 11-166апп18.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до суду з позовом, направленим на поновлення порушеного відповідачем права на отримання житла. Отже, цей позов поданий на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

Оскільки спірні правовідносини пов'язані із захистом порушених житлових прав ОСОБА_1, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим заявником доказам, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та дійшов помилкового висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі, суд першої інстанції повинен з'ясувати, чи правомірне звернення ОСОБА_1 саме до виконавчого комітету Харківської міської ради.

Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу - задовольнити, ухвалу суду - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 березня 2018 року - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 20 червня 2018 року.