АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1820/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Корман О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу керівника Уманської місцевої прокуратури Черкаської області на ухвалу судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 жовтня 2018 року, постановленої під головуванням судді Корман О.В., у справі за позовом керівника Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_3 про скасування правового акту органу державної влади та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року до Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшла позовна заява керівника Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_3 про скасування правового акту органу державної влади та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 жовтня 2018 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції керівник Уманської місцевої прокуратури Черкаської області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просив ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Черкаської області судові витрати. В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що висновок в ухвалі про відсутність зазначення позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 є невірний, оскільки дані позовні вимоги безпосередньо стосуються ОСОБА_3 та впливають на його права власності щодо володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою.

Щодо відсутності в позовній заяві розрахунку суми судових витрат, то позивачем було зазначено, що ним було сплачено судовий збір за подання позовної заяви та інших витрат він не очікував понести. Крім того, зазначає про правомірність сплати судового збору прокуратурою Черкаської області.

Також, апелянт не погоджується з посиланням суду на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у співних правовідносинах. Крім того суд вдався до оцінки доказів поза межами судового провадження.

Відзиви на апеляційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Постановляючи 12 жовтня 2018 року ухвалу про повернення позовної заяви, суддя міськрайонного суду виходив із того, що позивачем не було усунуто недоліки на які було вказано у заяві про залишення позовної заяви без руху.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Вимоги до позовної заяви викладені в ст. 175 ЦПК України.

Зокрема, даною нормою передбачено, що позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Зі змісту ухвали судді від 28 вересня 2018 року про залишення позовної заяви без руху вбачається, що однією з підстав залишення її без руху є відсутність попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку з розглядом справи (ст. 175 ч. 3 п. 9). Проте, зазначена норма процесуального закону не може розглядатися поза взаємозв'язком із нормами Глави 8 «Судові витрати» Розділу І ЦПК України. Статтею 134 ЦПК України встановлені правила, відповідно до яких разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку з розглядом справи (ч. 1); у разі неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2); попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатом розгляду справи (ч. 3); суд може попередньо визначити суму певних судових витрат, що не обмежує суд при остаточному розподілі судових витрат (ч. 4).

Тобто, відсутність у позовній заяві вказівки на попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку з розглядом справи, та відсутність такої вказівки в поданій у порядку усунення недоліків заяві, якщо з цих підстав заяву було залишено без руху, не може розглядатися як підстава для визнання заяви неподаною та повернення її позивачеві. Особа діє у процесі вільно, на власний ризик і розсуд, повинна передбачати відповідні наслідки (ст. 2 ч. 3 п. 5, ст.ст. 12, 13 ЦПК України), зокрема, повинна враховувати, що невиконання вимог процесуального закону щодо розрахунку та підтвердження судових витрат може мати наслідком відмову в компенсації таких за результатом розгляду справи. Крім того, крім судового збору у справі може не бути інших судових витрат, обсяг і види судових витрат можуть істотно змінюватися (збільшуватися) відповідно до обставин руху справи тощо. Тож кінцевим наслідком невиконання вимог ст. 175 ч. 3 п. 9 ЦПК України є не визнання заяви неподаною та повернення її позивачеві, а результат розподілу судових витрат по завершенні розгляду справи за правилами, визначеними ст. 141 ЦПК України. Крім того, позивач сплатив збір та зазначав про те, що інших витрат він не очікує нести.

Стосовна висновку суду першої інстанції про відсутність зазначення у позові вимог до відповідача ОСОБА_3 слід зазначити наступне. На підтримання позовної заяви позивачем зазначено, що вимоги щодо скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 06 липня 2016 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_3.» та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 безпосередньо стосуються відповідача ОСОБА_3, оскільки прямо впливають на його права власності щодо володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, яка отримана останнім незаконно з порушенням норм чинного земельного законодавства. Таким чином, посилання суду на відсутність зазначення у позові вимог до відповідача ОСОБА_3 не відповідає фактичним обставинам справи.

Необґрунтованим є також зазначена така підстава залишення без руху позовної заяви як сплата судового збору прокуратурою Черкаської області, а не Уманською місцевою прокуратурою, оскільки відповідно до п.14 частини 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру», керівник місцевої прокуратури підпадає під поняття прокурор. Саме прокурор здійснює представництво громадянина або держави в суді (ст..23 Закону України «Про прокуратуру»). Разом з тим, згідно статті 2 Закону України «Про судовий збір» платниками судового збору є фізичні особи, фізичні особи-підприємці та юридичні особи. Так як прокурор не відноситься до жодних з перелічених осіб, але судовий збір підлягає обов'язковій сплаті, проведення такої сплати прокуратурою Черкаської області, як юридичної особою є правильним, в розумінні статті 7 Закону України «Про прокуратуру» як складовою єдиної системи прокуратури України.

Визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів суд вирішує під час підготовчого провадження на підставі вимог ст. 189 ЦПК України.

Крім того, у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року зокрема зазначено, що у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання. Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов'язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів.

Таким чином, питання, що стосується подання доказів суд міг вирішити в судовому засіданні на стадії підготовчого провадження.

Крім того, апеляційний суд вказує, що зазначення таких доказів не є обов'язком сторони, оскільки п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України передбачає посилання на такі докази лише за їх наявності.

Разом з тим, частинами 3,4 статті 56 ЦПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Росії» (no. 2), № 5447/03, § 33; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії», № 42454/02, § 35).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституцій України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», № 15123/03, § 45).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституцій України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру».

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

До таких висновків прийшов Верховний Суд в постанові від 12 вересня 2018 року у справі №697/2768/16-ц.

З позовної заяви вбачається, що керівник Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в даній справі є позивачем, при цьому, в порушення частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», докази того, що прокурор попередньо, до звернення до суду, повідомив відповідний суб'єкт владних повноважень - відсутні, хоча такий орган існує, а доводи прокурора, про не наділення повноваженнями звернення до суду відповідного органу (Держсільгоспінспекції) є необґрунтованими.

За змістом розділу ІІ ЦК України особи поділяються на фізичні та юридичні. Саме по собі набуття статусу юридичної особи, є набуттям і такого права як звернення до суду, що закріплено в статтях 91,92 ЦК України, статтях 46,47 ЦПК України та статті 6 Конвенції про права людини і основоположних свобод.

Таким чином вказане право не може визначатись одною юридичною особою іншій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року №482 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» внесено зміни до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, та визначено, що Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади , який реалізує державну політику у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Таким чином на час звернення керівника Уманської місцевої прокуратури до суду існував орган до повноважень якого відноситься державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

За змістом абзацу другого частини 5 статті 56 ЦПК України, прокурор набуває статусу позивача, лише у разі відсутності органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або відсутності в нього повноважень щодо звернення до суду.

Прокурор, до звернення до суду, не дотримався, встановленого законом порядку повідомлення органу, на час звернення до суду існував орган уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, і такий орган мав право на звернення до суду і мав бути зазначений як позивач,а тому позовна заява прокурором подана з порушенням вимог статті 56 ЦПК України,про що було вірно зазначено судом першої інстанції, як підстава залишення поданого позову без руху, яке так і не було усунуто у визначений судом строк, тому з вказаних підстав суд вірно подану позовну заяву визнав не поданою і повернув позивачу.

За таких обставин, апеляційний суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали суду.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу керівника Уманської місцевої прокуратури Черкаської області - залишити без задоволення, а ухвалу судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 жовтня 2018 року у справі за позовом керівника Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_3 про скасування правового акту органу державної влади та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 6 грудня 2018 року.

Судді