Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 317/1589/15-ц

провадження № 61-20832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Український папір»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області, у складі судді

ОСОБА_4, від 13 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С., від 22 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» (далі -

ТОВ «Український папір») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну дати та формулювання причини звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 25 лютого 2013 року вона працювала у відповідача на посаді старшого товарознавця Запорізького регіонального складу. Основним її засобом роботи з товаром була комп'ютерна програма «Підприємство 1С». На початку вересня 2014 року програма «Підприємство 1С» дала технічний збій, про що позивачем було терміново повідомлено відповідача. 11 вересня 2014 року за участю представників відповідача та працівників Запорізького регіонального складу відбулася інвентаризація залишків товару, в ході якої була виявлена нестача товару на суму близько 100 тис. грн. На думку позивача, вказана нестача товару була виявлена виключно у зв'язку зі технічним збоєм програми «Підприємство 1С» та у зв'язку з продовженням відвантаження товару клієнтам відповідача під час налагодження програми. Наприкінці вересня 2014 року всім працівникам Запорізького регіонального складу відповідачем була виставлена вимога щодо відшкодування нестачі у сумі приблизно 250 тис. грн. Зазначала, що на всі її заперечення та заперечення інших працівників щодо відсутності у них будь-якої правової підстави для відшкодування зазначеної суми нестачі залишились поза увагою. Після цього вона прийняла рішення про звільнення з підприємства за власним бажанням. Про свій намір звільнитися вона повідомила відповідача письмово, надіславши 30 вересня 2014 року цінним листом з описом вкладення на юридичну адресу відповідача письмову заяву про звільнення з підприємства з 01 жовтня 2014 року у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення

14 років. Відповіді на свою заяву про звільнення позивач не отримала. Через декілька місяців вказаний лист було повернуто позивачу у зв'язку із закінченням терміну зберігання, отже відповідач зазначений лист у поштовому відділенні не отримав. Крім того зазначала, що відповідач до роботи її не допускав, вказівок щодо її подальших дій стосовно роботи не надавав, нові завдання не доручав, на підприємство вона для роботи не викликалась, заробітна плата їй не виплачувалась, при цьому про звільнення її також не повідомляли, розрахунок не проводили та трудову книжку не повертали. Матеріали щодо нестачі товарних цінностей були направлені відповідачем до Орджонікідзевського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Запорізькій області. 29 січня 2015 року слідчим Орджонікідзевського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Запорізькій області позивачу було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 та

статтею 209 КК України. Вказувала, що під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження їй стало відомо про наказ № 206-к

від 03 листопада 2014 року про її звільнення з підприємства з 04 листопада 2014 року на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я до неї з боку власника підприємства. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки про звільнення відповідач її не повідомляв, із вищезазначеним наказом про звільнення не ознайомлював, розрахунок з нею не проводив та трудову книжку не повертав. Також вважає, що звільнення було проведено відповідачем безпідставно, було порушено саму процедуру звільнення, передбачену трудовим законодавством України. Позивач зазначала, що своїми діями відповідач завдав їй моральну шкоду, розмір відшкодування якої вона оцінила у 50 тис. грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Український папір» від 03 листопада 2014 року № 206-к у частині, що стосується звільнення ОСОБА_3; змінити дату звільнення, а також формулювання причини звільнення та вважати ОСОБА_3 звільненою з посади старшого товарознавця Запорізького регіонального складу ТОВ «Український папір» за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з дня постановлення рішення суду; стягнути з ТОВ «Український папір» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі

14 322,80 грн та 50 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня

2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Український папір» від 03 листопада 2014 року

№ 206-к «Про звільнення» у частині, що стосується звільнення ОСОБА_3 Змінено дату звільнення, а також формулювання причини звільнення та визначено вважати ОСОБА_3 звільненою з посади старшого товарознавця Запорізького регіонального складу ТОВ «Український папір» за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з дня постановлення рішення суду. Стягнуто з ТОВ «Український папір» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14 322,80 грн. Стягнуто з ТОВ «Український папір» на користь ОСОБА_3

5 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем було грубо порушено процедуру звільнення, а саме положення статей 47, 116 КЗпП України, оскільки у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він також зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. Крім того, інвентаризаційні описи не є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що підприємству була завдана шкода, а тому відповідачем не доведено наявність підстав для звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Український папір» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що відсутні докази на підтвердження вчинення позивачем винних дій, які б давали підстави для втрати довір'я до нього з боку відповідача. Позивач надіслала на адресу відповідача заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, але позивача було звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. При звільненні відповідач не видав позивачу належним чином оформлену трудову книжку, з наказом про звільнення не ознайомив.

У касаційній скарзі ТОВ «Український папір» просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що приписи статті 235 КЗпП України не надають органу, який вирішує трудовий спір, право визнавати недійсним або скасовувати наказ про звільнення, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення не ґрунтуються на нормах трудового законодавства України та не можуть бути задоволені судом. На думку відповідача, судами попередніх інстанцій неправильно застосовані положення статті 38 КЗпП України, відповідно до яких працівник має право розірвати трудовий договір, письмово попередивши про це власника або уповноважений ним орган. Позивачем не надано доказів отримання відповідачем заяви про звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням. Суд не вправі змінити формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов'язував обставини звільнення. Суди не встановили як саме формулювання причини звільнення у трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивача та якими доказами це підтверджено.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_3 з 25 лютого

2013 року на підставі наказу № 53/1-к працювала у ТОВ «Український папір» на посаді старшого товарознавця Запорізького регіонального складу

(т. 1 а. с. 83).

25 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Український папір» був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника (т. 1 а. с. 88).

11 вересня 2014 року за участю представників відповідача та працівників Запорізького регіонального складу відбулася інвентаризація залишків товару, в ході якої була виявлена нестача товару на суму 95 905,18 грн.

Матеріали щодо недостачі товарно-матеріальних цінностей

ТОВ «Український папір» було направлено до Орджонікідзевського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Запорізькій області.

29 січня 2015 року слідчим Орджонікідзевського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Запорізькій області ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 та

статтею 209 КК України. Суть пред'явлених їй звинувачень полягала в тому, що вона нібито незаконно привласнювала кошти ТОВ «Український папір», які нараховувались водію підприємства ТОВ «Український папір».

Наказом ТОВ «Український папір» від 03 листопада 2014 року № 206-к ОСОБА_3 звільнено з займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я з боку власника.

Підставою для звільнення зазначено протокол засідання інвентаризаційної комісії ТОВ «Український папір» від 14 жовтня 2014 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області, у справі № 136/1682/15-ц відмовлено у задоволенні позову

ТОВ «Український папір» до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої працівниками (матеріально-відповідальними особами) підприємству. Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що ТОВ «Український папір» не довело наявності умов, передбачених статтею 130 КЗпП України, зокрема, порушення чи невиконання трудових обов'язків відповідачами, у тому числі і ОСОБА_3, а також позивачем не надано доказів наявності шкоди. Судами була надана оцінка інвентаризаційним описам ТОВ «Український папір», які не можуть вказувати, як кожен окремо, так і у своїй сукупності на розмір заподіяної шкоди, оскільки позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження того, що суду надані всі інвентаризаційні описи щодо кожної з ревізій ( т.3 а. с. 183-185; 187-189).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2016 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій у справі № 136/1682/15-ц залишено без змін. Суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та не зазначив пропорційну частку загальної шкоди, за яку до кожного з працівників може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності (т. 4 а. с. 95-97).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника;

3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Поклавши в основу рішення те, що відповідачем не доведено, що діями позивача підприємству було завдана шкода, апеляційний суд не встановив інших обставин справи, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, а саме: чи здійснювала позивач безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей; чи були вчинені позивачем винні дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

За змістом частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Судами встановлено, що 30 вересня 2014 року позивач цінним листом за допомогою поштового зв'язку надіслала на адресу відповідача

(01001, м. Київ, вул. Куренівська, 2-б) заяву про звільнення за власним бажанням з 01 жовтня 2014 року на підставі частини першої

статті 38 КЗпП України у зв'язку із необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

В матеріалах справи міститься конверт разом із зазначеною вище заявою ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням, який було повернуто позивачу за закінченням терміну зберігання (т. 4 а. с. 99). Відповідач заяву ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням з 01 жовтня 2014 року не отримав.

Відповідно до абзацу 2 пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Апеляційний суд, встановивши відсутність законних підстав для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, погодився з висновком суду першої інстанції про можливість змінити формулювання причини звільнення позивача з пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України на звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що приписи

частини третьої статті 235 КЗпП України не містять положень щодо права органу, який розглядає трудовий спір, встановлювати дату звільнення днем постановлення судового рішення, а також те, що суд не вправі визнати правильним звільнення, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

ОСОБА_3 просила визнати незаконним її звільнення на підставі

пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, а в уточнених позовних вимогах просила вважати її такою, що звільнена на підставі статті 38 КЗпП України. Про зміну дати звільнення позивач не вказувала, фактично погоджувалась, що не мала наміру працювати і не працювала у

ТОВ «Український папір» з моменту винесення наказу про звільнення

від 03 листопада 2014 року № 206-к. У той же час роботодавець не отримав заяви працівника про звільнення за власним бажанням, а отже не мав підстав для звільнення працівника за статтею 38 КЗпП України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про скасування наказу роботодавця про звільнення позивача з роботи та визнання ОСОБА_3 звільненою з дня постановлення рішення суду першої інстанції на зовсім іншій підставі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження доказів.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк