Провадження № 2/520/1861/18
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Єгорової Н.Ю.,
за участю позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про стягнення суми боргу за договором позики,
В обґрунтування вказаного позову позивач посилається на те, що 08 квітня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики в формі розписки, згідно умов якої він - ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 750 доларів США, які остання зобов'язалась повернути ОСОБА_1 в строк до 20 червня 2017 року.
Також, у зв'язку з невиконання договірних зобов'язань позивач просить суд стягнути з відповідачки пеню, проценти, інфляційні витрати та три відсотки річних на підставі ст. 1048 та 625 ЦК України за період прострочених зобов'язань, а саме з 21 червня 2017 року по 10 травня 2018 року.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу за вказаною позовною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2017 року на підставі вищевказаної позовної заяви було відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.
20 лютого 2018 року до суду надійшов від відповідача ОСОБА_2 відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 посилаючись на те, що дійсно, вона бажала взяти у позивача в борг грошову суму у розмірі 750 доларів США, однак грошових коштів вона не отримала. Відповідачка зазначила, що подана відповідачем на підтвердження позовних вимог розписка від 08 квітня 2017 року свідчить лише про фіксування певної домовленості між сторонами, однак не підтверджує реальну передачу грошей.
Позивач зазначила, що у розписці зазначено, що вона «бере в борг гроші», ані «взяла в борг гроші».
У зв'язку з чим, відповідач вважає, що позивач не надав суду жодних доказів того, що відповідач заборгував позивачу грошові кошти зазначені в позовній заяві, а зміст розписки вказує лише на намір укладання договору позики, ані на факт його укладання.
10 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 надав до суду уточнену позовну заяву, в якій збільшив суму заявлених до стягнення пені, інфляційних витрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 1048 та 625 ЦК України за період прострочених зобов'язань, а саме з 21 червня 2017 року по 10 травня 2018 року.
Судом 10 травня 2018 року було ухвалено прийняти до розгляду вказану уточнену позовну заяву ОСОБА_1 та ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
08 червня 2018 року ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив, в якій посилається на те, що посилання відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог викладених у відзиві на позов є необґрунтованими та безпідставними, оскільки за результатами проведеного лінгвістичного (семантико-текстуального) експертного дослідження «Судовою незалежною експертизою України» об'єктивного змісту тексту розписки від імені ОСОБА_2 від 08.04.2017 року, встановлено, що зміст фрази та об'єктивний зміст всього тексту розписки від імені ОСОБА_2 від 08.04.2017 року полягає в тому, що ОСОБА_2 позичила (отримала у тимчасове користування) у ОСОБА_1 гроші в іноземній валюті у сумі 750,00 доларів США та взяла на себе зобов'язання повернути їх.
У відповідності до вищезазначеного, позивач стверджує, що розписка написана відповідачем, відповідає вимогам щодо укладення договору позики, так як встановлено експертизою отримання відповідачем грошових коштів у тимчасове користування.
Позивачем надано до суду підтвердження про направлення копії відповіді на відзив на адресу відповідача ОСОБА_2
Станом на 14.06.2018 року від відповідача заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 14.06.2018 року позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області (а.с.19), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02 лютого 2007 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, та саме за цією адресою судом надсилалась судова кореспонденція рекомендованим листом з повідомленням на ім'я ОСОБА_2.
У зв'язку з чим, судом встановлено, що ОСОБА_1 повторно не з'явилась в судове засідання, про дату, час і місце проведення яких повідомлялась належним чином, не повідомивши суд про причини неявки.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_3 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 08 квітня 2017 року ОСОБА_2 було написано розписку, згідно тексту якої ОСОБА_2 підтвердила, що бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 750 доларів США, які зобов'язується повернути в строк до 20 червня 2017 року.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Тобто процесуальними нормами встановлено обов'язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Предметом доказування у даному спорі є факт наявності боргових зобов'язань між сторонами та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 750,00 доларів США за договором позики від 08 квітня 2017 року укладеного в формі розписки.
Як передбачено ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Позивачем на підтвердження своїх вимог було надано до суду висновок Одеської філії Cудової незалежної експертизи України за №ED-2510-14-1040/18 за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) експертного дослідження складеного 04 червня 2018 року, відповідно до якого експерт прийшов до висновку, що об'єктивний зміст тексту розписки складеної від імені ОСОБА_2 від 08 квітня 2017 року: «Я, ОСОБА_2, беру в долг деньги у ОСОБА_1 на сумму 750,00 долларов, обязуюсь вернуть в срок до 20 июня 2017 года» полягає у тому, що ОСОБА_2 позичала (отримала у тимчасове користування) у ОСОБА_1 гроші в іноземній валюті у сумі 750,00 доларів США «беру в долг деньги у ОСОБА_1 на сумму 750,00 долларов» та взяла на себе зобов'язання їх (гроші) повернути «обязуюсь вернуть» у строк «до 20 июня 2017 года».
Суд також зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на позов жодним чином не спростовується, а навпаки підтверджено, що у розписці від 08 квітня 2017 року сторонами обумовлювалась валюта грошових коштів саме в доларах США та розписка була написана власноручно ОСОБА_2
Посилання викладені ОСОБА_2 у відзиві на позов, а саме що текст розписки від 08 квітня 2017 року не підтверджує факт передання грошових коштів, а лише підтверджує намір відповідачки в майбутньому отримати в борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 750,00 доларів США, суд вважає безпідставними, необґрунтованими, такими, що жодним чином не підтверджені та спростовуються вищевказаними встановленими на підставі належних доказів обставинами.
Суд також зазначає, що судом було оглянуто оригінал розписки складеної ОСОБА_2 від 08 квітня 2017 року та встановлено відповідність її копії наявної в матеріалах справи на аркуші справи №7.
Наявність у позивача оригіналу договору позики свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.
Суд приймає вказаний документ в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов'язання за договором позики, укладеного 08 квітня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, оскільки ОСОБА_2 укладаючи договір позики від 08 квітня 2017 року погодилась на його умови, крім того, висновком Одеської філії Cудової незалежної експертизи України за №ED-2510-14-1040/18 за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) експертного дослідження складеного 04 червня 2018 року, підтверджено, що текст розписки від 08 квітня 2017 року підтверджує саме факт отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 в борг грошових коштів в сумі 750,00 доларів США.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року по справі № 6-79цс14 вказав: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача процентів, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Сторонами у договорі позики від 08 квітня 2017 року не було обумовлено розмір процентів від суми позики, у зв'язку з чим їх розмір розраховується на рівні облікової ставки Національного банку України.
Позивачем заявлено до стягнення розмір процентів за період з 09 квітня 2017 року по 10 травня 2018 року, з яким суд погоджується, оскільки як вже наголошувалось проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача: інфляційних витрат, трьох процентів річних та пені суд зазначає наступне.
За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому суд виходить з того, що нарахування двох різновидів процентів (за користування грошовими коштами у розмірі, та за прострочені виконання грошових зобов'язань) здійснюється кумулятивно шляхом складання процентів за користування сумою позики та процентів від простроченої суми.
Проценти від суми простроченої позики нараховуються від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.
Саме така правова позиція щодо нарахування відсотків викладена Верховним судом України в ухвалах від 02.09.2009р. від 10.02.2010р. та інших.
Проте, суд не може повністю погодись із заявленими вимогами позовної заяви щодо стягнення з відповідача суми пені, виходячи з наступного.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Сторонами по справі у договорі позики від 08 квітня 2017 року не визначено умов щодо сплати пені за порушення зобов'язань, у зв'язку з чим судом було застосовано до стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних у відповідності до вимог ст.625 ЦК України, у зв'язку з чим в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.
Грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат за час прострочення сплати коштів, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, у зв'язку з чим норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.
У даній справі, суму боргу за договором, яку визначено в іноземній валюті, стягується на користь позивача у гривневому еквіваленті, таким чином на користь позивача стягується сума боргу з урахуванням зростання курсу долара США.
Крім того, судом враховується, що позивачем заявлено до стягнення суму боргу за договором позики від 08 квітня 2017 року, у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ, станом на день укладення договору позики, а саме 08 квітня 2017 року, відповідно до якого курс за 1 долар США складав 26 гривень 02 копійки, який в свою чергу не є більшим курсу НБУ станом на день ухвалення рішення суду.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Оскільки суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог та позивачем особисто обрано курс НБУ, згідно якого у гривневому еквіваленті він просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка сторонами була обумовлена в іноземній валюті в доларах США, курс якої передбачає зростання цін, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення інфляційних витрат за час прострочення сплати коштів є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги позивача частковому задоволенню, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім в мінімальному розмірі судовий збір в сумі 640 гривень 00 копійок.
Частиною 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
У зв'язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати пов'язані з проведенням експертизи, сплачені позивачем в сумі 4000 гривень 00 копійок.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 263-265, 268, 280-283, 352, 354 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2) до ОСОБА_2 (місце проживання: (місце проживання: АДРЕСА_1) про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, місце проживання: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати в загальній сумі 4640 (чотири тисячі шістсот сорок) гривень 00 копійок, що складаються з витрат по сплаті судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок та витрат пов'язаних з проведенням експертизи в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.