АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 598/1779/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Левків А.І.
Провадження № 22-ц/789/467/18 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Парандюк Т. С., Костів О. З.,

за участю секретаря - Романюк Х.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №598/1779/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 28 лютого 2018 року (суддя-Левків А.І.), у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Збаразького районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про вселення в житловий будинок АДРЕСА_1.

В обґрунтуванні позовних вимог, із врахуванням уточнених позовних вимог зазначив, що він з народження проживав в АДРЕСА_1 разом із батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Станом на 15 квітня 1991 року їх господарство належало до колгоспного двору членами якого були він та батьки, а отже кожен з них набув у власність по 1/3 частині вказаного будинковолодіння. Після смерті матері для нього та батька відкрилась спадщина ще на 1/3 частину вказаного будинковолодіння, що належала матері. ОСОБА_3 вказував, що вони спадщину прийняли, оскільки на день смерті матері проживали разом з нею. Позивач зазначав, що після смерті матері в нього з батьком почали виникати постійні конфлікти, на вхідних дверях спірного будинку було замінено замок і за таких обставин він позбавлений реально користуватись належною йому часткою у житловому будинку, а тому звернувся до суду із позовом про вселення, оскільки він є власником частини будинковолодіння (а.с.74-75).

У червні 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (а.с.110).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначив, що будинок, який розташований по АДРЕСА_1 є незареєстрований та незавершеним, а тому в ньому немає співвласників. ОСОБА_3 після одруження в 2007 році у вказаному будинку не проживає і переїхав жити до дружини в м.Збараж, у зв'язку із чим просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком, оскільки він не проживає в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 28 лютого 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення задоволено.

Вселено ОСОБА_3 в житловий будинок АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 640 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги в повному обсязі, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та не врахування усіх обставин справи.

Зазначає, що ОСОБА_3 не проживає з ним не веде спільного господарства , а тому вважає позовні вимоги про вселення необґрунтованими.

Вказує, що судом безпідставно не було взято до уваги покази свідків, а також акту про не проживання ОСОБА_3 у спірному будинку.

Окрім того, зазначає, що суд залишив поза увагою те, що спірний будинок не завершений, а тому не може належити на праві власності сторін.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції вірно встановив характер правовідносин, що виникли між сторонами, правильно зробив висновок щодо предмета спору, прийняв законне та обґрунтоване рішення, а тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Від ОСОБА_2, поступила заява про розгляд справи у судовому засіданні без його участі, зазначивши, що подану ним апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 у поданій заяві просять розглядати справу за їх відсутності, апеляційну скаргу просять відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія судів визнала неявку осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Задовільняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи у зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3, як член колишнього колгоспного двору, якому належить 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, має право на проживання у вказаному будинку та не може бути позбавлений права користування належним йому житлом, використовувати його для власного проживання і членів своєї сім'ї.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам Закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 є колгоспним двором і станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Вказана обставина підтверджується довідкою виданою виконкомом Красносільської сільської ради Збаразького району Тернопільської області 24 жовтня 2016 року № 290 та копією погосподарської книги (а.с.79, 83).

В даний час у вказаному будинку зареєстровані сторони по справі, даний факт ними не оспорюється.

Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17,18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Встановивши обставини справи, здійснив системний аналіз вказаних правових норм, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є майном колишнього колгоспного двору та належить його членам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві сумісної власності .

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 втратив до 15 квітня 1991 року право на частку в майні колгоспного двору, або перебував нетривалий час у складі двору матеріали справи не містять .

Тривале не проживання ОСОБА_3 у будинку на даний час не може бути підставою для визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням, яке належить йому на праві сумісної власності.

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_3 не сплачує за комунальні послуги та не несе витрати на утримання спірного будинку, на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки як зазначає апелянт, ОСОБА_3 не проживає у спірному будинку з 2007 року, окрім того ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до ОСОБА_3 з вимогами про стягнення зазначених витрат у судовому порядку.

Крім того, положення ст.ст. 71, 72, 107 ЖК УРСР, на які посилається ОСОБА_2 у зустрічних позовних вимогах, до даних правовідносин застосовані не можуть бути, оскільки вказані норми Житлового кодексу УРСР регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як спірний житловий будинок, який є майном колишнього колгоспного двору та придбано до 15 квітня 1991 року, належить сторонам на праві сумісної власності відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР від 1963 року.

Посилання ОСОБА_2 на те, що спірний будинок не завершений та незареєстрований не спростовують вірних висновків суду першої інстанції про належність спірного будинку на праві сумісної власності сторонам по справі, які є членами колгоспного двору.

Отже, позбавлення ОСОБА_3, права користування будинком, який належить йому на праві сумісної власності, суперечить вимогам чинного законодавства.

На цих підставах суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст.12,81,82 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

Згідно доводів ОСОБА_3,він позбавлений можливості проживати у спірному будинку, оскільки у вхідних дверях змінено замок, а дублікат ключів батько ОСОБА_2 відмовився йому надати. Окрім того, конфліктні відносини між сторонами об'єктивно підтверджуються висновком ст.інспектора Збаразького відділу поліції про результати розгляду телефонних повідомлень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.84).

Таким чином, суд першої інстанції вірно зробив висновки, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належним йому житлом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року в рівних долях були: голова двору ОСОБА_2, дружина голови колгоспного двору: ОСОБА_4, син члена колгоспного двору ОСОБА_3, що підтверджується довідкою виконкому Красносільської сільської ради Збаразького району Тернопільської області (а.с. 9).

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 станом на 15 квітня 1991 рік являвся членом колгоспного двору та має право на частку в майні колгоспного двору, суду першої інстанції вірно дійшов до переконання, що права ОСОБА_3 порушені та підлягають захисту, шляхом вселення його до спірного житлового приміщення.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 28 лютого 2018 року- залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторін в межах ними понесених.

Постанова Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту даної постанови.

День складання повного тексту постанови -19 червня 2018 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Судді: Костів О.З.

Парандюк Т.С.