АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________________________
Справа №2-6224/11
Апеляційне провадження
№22-ц/796/3256/2018
У Х В А Л А

4 квітня 2018 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва Рейнарт І.М., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 5 лютого 2018 року (суддя Величко Т.О.) у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» на дії та бездіяльність державних виконавців,

встановив:

ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 5 лютого 2018 року скаргу задоволено частково.

19 лютого 2018р. на вказану ухвалу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, яку ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 13 березня 2018 року було залишено без руху, а представнику скаржника наданий строк в п'ять днів з дня вручення копії ухвали для надання документів про оплату судового збору.

Копія ухвали судді від 13 березня 2018 року отримана представником скаржника 28 березня 2018р., що підтверджується розпискою (с.с.108), тому строк для надання документів про оплату судового збору для представника скаржника закінчився 2 квітня 2018р.

2 квітня 2018р. представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду заяву про прийняття апеляційної скарги до розгляду, посилаючись на те, що сплата судового збору за подання даної апеляційної скарги не передбачена діючими нормами законодавства.

Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати, відстрочення, розстрочення сплати та повернення судового збору.

Відповідно до статті 1 Закону України «про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначені процесуальні документи, за подання яких справляється судовий збір та встановлюються розміри ставок судового збору. При цьому розміри ставок судового збору залежать від характеристики об'єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява.

Підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»

- 2 -

визначено розмір ставки судового збору за подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу

суду, заяви про приєднання до апеляційної чи касаційної скарги на ухвалу суду залежно від того, здійснюються такі дії юридичною особою (фізичною особою-підприємцем) чи фізичною особою. При цьому, законодавець не пов'язав даний розмір із ставкою судового збору, яка сплачується при поданні скарги до суду першої інстанції.

Аналіз вказаних норм свідчить, що судовий збір сплачується за подання апеляційної скарги на будь-яку ухвалу суду, незалежно від категорії цивільної справи, за результатами розгляду якої вона постановлена.

Перелік позовних заяв, заяв та клопотань, за подання яких судовий збір не справляється, наданий у частині 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», який є вичерпним і яка не містить положення про не справляння судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Також норми вказаного закону не містять положення, що у разі несплати судового збору за подання заяви до суду, судовий збір також не сплачується за подання апеляційної скарги на судове рішення, яке було прийнято за результатами розгляду такої заяви. Крім положень, зазначених у статті 5 вказаного закону.

До аналогічного правового висновку прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз'яснивши у п. 23 постанови Пленуму № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року № 10, що судовий збір за подання апеляційних і касаційних скарг, заяв про приєднання до них на будь-які ухвали суду підлягає сплаті незалежно від того, чи передбачено Законом України «Про судовий збір» справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами розгляду яких постановляються відповідні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що нормами діючого законодавства передбачено справляння судового збору на подання апеляційної скарги на будь-яку ухвалу суду першої інстанції, незалежно від того чи сплачувався судовий збір при поданні скарги чи заяви до суду першої інстанції.

Посилання представника скаржника на необґрунтоване неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 січня 2018 року, вважаю безпідставним.

З тексту вказаної постанови вбачається, що Верховний Суд, посилаючись на роз'яснення, надані у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 7 лютого 2014 року, вважав, що за подання апеляційної скарги у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної служби судовий збір не сплачується.

Разом з цим, у вказаній постанові не зазначено про відступлення від правової позиції, викладеної у п. 23 постанови Пленуму № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року № 10, яка викладена вище.

Крім того, вказаною постановою Верховного Суду залишено без змін ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 9 березня 2016р., якою повернено апеляційну скаргу боржника - ПАТ «Фортуна-Банк», подану на ухвалу суду, саме з підстав не сплати судового збору.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що судом не було допущено порушень

- 3 -

норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків.

Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У справі Трух проти України (2003р.) Європейський суд дав оцінку застосуванню процесуальних обмежень у вигляді обов'язку сплатити мито, надати копії документів у певній кількості та направити звернення до конкретного суду. Європейський суд не виявив жодних підстав вважати, що застосування згаданих процесуальних обмежень у цій конкретній справі було свавільним чи невиправданим. Відповідно, скарга заявника про відсутність доступу до суду була відхилена як необґрунтована.

Отже, вимога про оплату судового збору не є перепоною для звернення до суду та не порушує гарантованого права сторони на судовий захист, а направлена на відшкодування витрат, які несе держава, для забезпечення здійснення правосуддя.

Статтею 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За таких обставин, встановлення діючим законодавством права на апеляційний перегляд справи, не може бути підставою для невиконання особою, яка бажає реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового рішення, норм законодавства, які визначають дотримання певних умов для здійснення такого права, зокрема, сплату судового збору, що передбачено Законом України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене, вважаю, що ОСОБА_2 зобов'язана була сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, незалежно від того, що при зверненні до суду першої інстанції зі скаргою нею судовий збір не сплачувався.

Згідно пункту 4 частини 4 статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються докази, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, згідно якої, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Оскільки подана апеляційна скарга не оплачена судовим збором, у наданий строк представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 доказів оплати судового збору не надав, апеляційна скарга підлягає поверненню представнику скаржника.

Керуючись ст. ст. 185, 357 ЦПК України, суддя

ухвалив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 5 лютого 2018 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» на дії та бездіяльність державних виконавців вважати неподаною та повернути представнику скаржника.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя