Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 553/3370/14-ц

провадження № 61-5410св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - виконавчий комітет Ленінської районної у м. Полтаві ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави, у складі головуючого судді Андрущенко С. А., від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Корнієнка В. І., Дорош А. І., Триголова В. М., від 01 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року ОСОБА_3 подала позовну заяву до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на будівельні матеріали, визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 з 1982 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано у 2013 році. Під час перебування у шлюбі на ім'я відповідача було придбано незавершений будівництвом житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 600 кв.м. За час перебування у шлюбі будинок було добудовано, підведено всі комунікації, побудовано лазню, але відповідач ухиляється від введення будинку в експлуатацію.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилаючись на те, що вона має право на Ѕ частину спільного майна подружжя, просила суд визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя незавершений будівництвом житловий будинок 48% готовності, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку 81% готовності, визнати об'єктом спільної сумісної власності будівельні матеріали, обладнання та витрати, пов'язані з будівництвом неприйнятого до експлуатації житлового будинку 81% готовності, визнати об'єктом спільної сумісної власності двоповерхову лазню та визнати за нею право власності на Ѕ частину матеріалів, обладнання та витрат, пов'язаних з будівництвом лазні, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

06 липня 2016 року рішенням Ленінського районного суду м. Полтави частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 незавершений будівництвом 81 % готовності житловий будинок АДРЕСА_1 вартістю 1 317 091 грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «А-2, а, а-1, а-2», стан готовності якого становить 81% по АДРЕСА_1. Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 двоповерхову лазню по АДРЕСА_1 вартістю 132 602 грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини будівельних матеріалів, обладнання та витрат, пов'язаних з будівництвом неприйнятої в експлуатацію двоповерхової лазні по АДРЕСА_1 вартістю 132 602 грн, а саме: бетонні фундаменти, зовнішні стіни - ставні колоди, перекриття - дерев'яні, покрівлю - ондулін, підлогу дерев'яну - плитку, інженерне обладнання - електропостачання, каналізацію, водопостачання (зовні мережі), газопостачання, опалення. У задоволенні іншої частини позову відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щонезавершений будівництвом будинок та лазня є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки будинок було придбано під час шлюбу, а будівництво лазні здійснювалося під час шлюбу.

01 листопада 2016 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року.

28 листопада 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

16 березня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - виконавчий комітет Ленінської районної у м. Полтаві ради, про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу Синельникову Є. В.

У касаційній скарзі ОСОБА_4просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що районний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов безпідставного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 При розгляді справи не було встановлено обсяг спільного майна подружжя, наявного на час припинення ведення спільного господарства, не з'ясовано походження коштів, за які було придбано незавершений будинок, так як він здійснив добудову спірних об'єктів за власні кошти та не було враховано, що сторони провели добровільний поділ спільного майна, про що свідчить розписка позивача.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що сторони з 1982 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 12 лютого 2013 року.

11 вересня 2004 року на ім'я ОСОБА_4 було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок, станом готовності 48%, за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 32 від 27 липня 2015 року встановлено, що рівень готовності майна на даний час, по АДРЕСА_1 складає: житлового будинку «А-2, а1, а2» - 81%; бані літ. «Б» - 100%. У зв'язку з відсутністю даних за грудень 2010 року, визначити рівень готовності житлового будинку «А-2, а, а1, а2» та бані літ. «Б» неможливо. Ринкова вартість майна за адресою: АДРЕСА_1 на даний час складає: житлового будинку «А-2, а, а1, а2» - 1 317 091 грн, бані літ. «Б» - 132 602 грн. У зв'язку з відсутністю даних за грудень 2010 року визначити ринкову вартість житлового будинку «А-2, а, а1, а2» та бані літ «Б» неможливо.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Суди першої та апеляційної інстанцій, врахувавши вищевказані правові позиції та ті обставини, що спірний об'єкт незавершеного будівництва (будинок) придбаний і добудовувався за час шлюбу, а лазня збудована під час шлюбу, правильно визнав їх об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Право позивача на вказані об'єкти колишнім чоловіком не визнається, і остання не має можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна у іншій спосіб. Відповідач не довів, що витратив на придбання або будівництво будинку і лазні особисті кошти. За встановлених обставин суду дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права на Ѕ частину спірних об'єктів незавершеного будівництва, при тому, що інша Ѕ частина спірних об'єктів незавершеного будівництва належить відповідачу.

Посилання заявника на те, що при розгляді справи не було враховано, що він самостійно здійснив добудову спірних об'єктів і виключно за власні кошти є недоведеними, про що обґрунтовано викладено в ухвалі апеляційного суду.

Разом з цим, посилання на те, що сторони провели добровільний поділ спільного майна, про що свідчить розписка, яка власноруч складена позивачем, і суд першої інстанції протиправно не прийняв її до уваги, суд касаційної інстанції оцінює критично, так як вказана розписка, всупереч положенням частини четвертої статті 372 ЦК України, нотаріально не посвідчена.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і на законність судових рішень не впливають.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк