Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 450/2315/16-ц

провадження № 61-6382св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у складі судді Добош Н. Б. від 09 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

від 14 листопада 2017 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення штрафу за попереднім договором купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2014 року між ним та ОСОБА_5 було укладено попередній договір про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1, а також земельної ділянки площею 0,1768 га, що розташована за вищевказаною адресою. Згідно з умовами вказаного попереднього договору ОСОБА_5 зобов'язалася в майбутньому у строк не пізніше до 15 грудня 2014 року продати позивачу житловий будинок АДРЕСА_1, а також земельну ділянку площею 0,1768 га за вищевказаною адресою. Згідно з пунктом 6 попереднього договору сторони домовились про те, що у разі якщо продавець буде відмовлятись (ухилятись) від укладення договору купівлі-продажу у визначений термін на вищезазначених умовах, він зобов'язується сплатити покупцю штраф у розмірі 50 000 грн. До спливу строку укладення договору купівлі-продажу відповідачем не було виконано попереднього договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року з вини ОСОБА_5, оскільки на вищевказаний будинок є обтяження, що підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяжень від 10 грудня 2014 року. На письмову вимогу від 17 грудня 2014 року сплатити штраф протягом 10 днів з дня отримання, відповідач відповіді не надала.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача на свою користь штраф за попереднім договором купівлі-продажу від 14 березня 2014 року в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вини відповідача у неукладені основного договору в терміни вказані в попередньому договорі від 14 березня 2014 року, не доведено, що відповідач необґрунтовано ухилялася від укладення договору, передбаченого попереднім договором, оскільки перешкодою в укладенні основного договору стало проведення реєстрації права власності на житловий будинок ОСОБА_6 При цьому ОСОБА_6 було надано Державному реєстратору ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2011 року про визнання мирової угоди, яка як стверджувала ОСОБА_5 не виконана ОСОБА_6 в частині сплати їй суми визначеної пунктом 6 угоди, що не спростовано позивачем.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем чинились перешкоди в укладенні основного договору купівлі-продажу, а дії відповідача свідчать про наявність наміру передати нерухоме майно у власність третім особам. Вказує, що висновки судів про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 відбулася без волевиявлення відповідача, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки саме ОСОБА_5 підписувала мирову угоду, подавала заяву про її визнання до Пустомитівського районного суду Львівської області. Крім того, відповідачем не сплачено штраф за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 50 000 грн та не надано відповіді на письмову вимогу позивача від 17 грудня 2014 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 14 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено попередній договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівської міського нотаріального округу Топоровською Н. В., зареєстрований в реєстрі № 220. На момент укладення попереднього договору, ОСОБА_5 була власником об'єктів нерухомості: вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки. Будь-яких обтяжень у період з моменту укладення договору 14 березня 2014 року до 15 грудня 2014 року на дане майно ОСОБА_5 не накладалось, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 лютого 2014 року № 18266688, та від 28 лютого 2014 року № 18405980. Згідно з витягом про державну реєстрацію прав договір іпотеки від 04 листопада 2010 року виступав підставою реєстрації за ОСОБА_5 права власності на житловий будинок.

У грудні 2014 року сторони мали намір укласти основний договір купівлі-продажу, однак нотаріусом при перевірці документів з'ясовано наявність перешкод в укладенні такого, оскільки власником житлового будинку АДРЕСА_1 було зазначено ОСОБА_6 (дочка - ОСОБА_4.) та обтяження даного майна ОСОБА_5, а тому основний договір не був укладений.

17 жовтня 2014 року до реєстратора була подана заява від ОСОБА_6 про реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок АДРЕСА_1 На підстави даної заяви державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 жовтня 2014 року: провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та видано останній витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28473701. У матеріалах реєстраційної справи вищезазначене рішення державного реєстратора та витяг від 22 жовтня 2014 року містить перекреслення.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з частиною другою статті 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України (2004 року),встановивши, що перешкодою в укладенні основного договору стало проведення реєстрації права власності на житловий будинок ОСОБА_6, враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вини відповідача у неукладені основного договору в терміни вказані в попередньому договорі від 14 березня 2014 року, як і те, що відповідач необґрунтовано ухилялася від укладення договору, передбаченого попереднім договором, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 червня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська