Справа № 750/8456/17 Провадження № 22-ц/795/364/2018 Головуючий у I інстанції - Логвіна Т. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

із секретарями - Шкарупою Ю.В., Зіньковець О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Дочірнє підприємство Національної акціонерної компанії «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 02 лютого 2018 року (місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення позивача з посади заступника директора ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» у зв»язку зі скороченням є незаконним. Обгрунтовує, що ОСОБА_2 не ознайомлено з наказами відповідача № 37 від 19.05.2017 та з наказом про зміни в організації виробництва і праці, лист з повідомленням про скорочення посади та відсутності вакантних посад на підприємстві надруковано не на бланку підприємства, а тому не є попередженням про звільнення.

В позові посилається, що відповідачем жодних вакантних посад з моменту ознайомлення позивача з листом запропоновано не було. Зазначає, що при затвердженні нового штатного розкладу з»явились вакантні посади, які підприємство могло б запропонувати позивачу, та на які позивач міг би претендувати.

Незаконність звільнення позивач обґрунтовує тим, що 07.08.2017 коли ОСОБА_2 перебував на лікарняному, його запросили на роботу, та повідомили, що він звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилається на ст.ст. 40, 42 КЗпП України, згідно норм яких позивач має переважне право при залишенні на роботі, та не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Порушення законних прав ОСОБА_2 з боку ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» призвели до моральних страждань позивача, що виражається у втраті нормальних життєвих зв»язків, додаткових зусиль для організації життя, переживань, погіршення здоров»я, що змушує звертатись до поліклініки, купувати ліки, тощо.

Враховуючи уточнені позовні вимоги позивач просив поновити на роботі на займаній посаді заступника директора ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.08.2017 до дня поновлення на роботі в сумі 68597,64 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.02.2018 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія». Стягнуто з відповідача на корить ОСОБА_2 48 172,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплату вказаної суми провести після утримання податків та інших обов»язкових платежів на користь держави, та 500 грн у відшкодування моральної шкоди, а всього 48 672,50 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. З відповідача на користь держави стягнуто 704,80 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності, крім того суду не надано належних і допустимих доказів про неможливість переведення на іншу роботу, що є порушенням положень ст. 40 КЗпП України, з врахуванням наведеного наявні підстави для стягнення середнього заробітку та моральної шкоди в розмірі 500 грн.

Не погоджуючись з рішення місцевого суду ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 02.02.2018 та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову - змінити причину формулювання звільнення - дати звільнення з 07 серпня 2017 року на 10 серпня 2017 року.

За доводами апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ключовими доводами апеляційної скарги є те, що Підприємством дотримані всі вимоги чинного трудового законодавства при скороченні штату: повідомлено про скорочення штату на підприємстві з подальшим вивільненням працівників та проведено з профспілковим комітетом консультації з цього приводу в межах трьох місяців з дня прийняття рішення про скорочення штату; позивачу вручено повідомлення про скорочення штату не пізніше ніж за два місяці; позивачу повідомлено про відсутність вакантних посад на підприємстві; отримано згоду профспілкового комітету на звільнення позивача у зв»язку зі скороченням штату; відсутні підстави для застосування положень закону про переважне право на залишення на роботі, у зв»язку зі скороченням єдиної штатної одиниці - заступник директора; про перебування позивача на лікарняному підприємству відомо не було, тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, а лише наявні підстави для зміни формулювання причин звільнення, а саме зміни дати звільнення з 07.08.2017 на 10.08.2017.

Оскільки підприємству не було відомо про перебування позивача на лікарняному у день звільнення у зв»язку зі скороченням штату, та після отримання листка непрацездатності позивач не надав його до відділу кадрів чи бухгалтерії підприємства, відповідач був позбавлений можливості усунути дане порушення самостійно шляхом зміни дати звільнення.

Перебування позивача на лікарняному не тягне за собою поновлення його на роботі та не припиняє процедуру вивільнення працівників шляхом скорочення штату.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що судом в порушення норм процесуального права частково задоволено клопотання представника відповідача про приєднання документів до матеріалів справи, судом неправомірно відмовлено у долучені доказів відсутності вакантних посад на підприємстві у період з 19.05.2017 по 10.08.2017, які б відповідали кваліфікації ОСОБА_2

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.02.2018 без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині не задоволених вимог не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді заступника директора ДП НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" з 21.05.2010 (а.с. 7-10).

Наказом № 37 від 19.05.2017 ДП НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" «Про скорочення чисельності і штату працівників» з 19.05.2017 вирішено вивести поза штат з подальшим скороченням посади серед яких є заступник директора (а.с. 28).

Згідно наказу № 115-к ДП НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" від 07.08.2017 позивача було звільнено із займаної посади, в зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) з 07.08.2017 (а.с. 29).

Матеріали справи містять копію листка непрацездатності серії АДЗ № 635490, згідно якого ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 04.08.2017 по 09.08.2017 (а.с. 17).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивача звільнено з роботи незаконно та необґрунтовано, що тягне за собою стягнення на його користь середній заробіток у розмірі 48 172,50 грн за час вимушеного прогулу, та враховуючи глибину, тривалість душевних страждань, ступінь вини підприємства позивачу завдана моральна шкода, яку суд оцінив в сумі 500 грн.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як вбачається, в матеріалах справи наявне попередження від 06.06.2017 № 11-36 ОСОБА_2 про наступне вивільнення у зв»язку з скороченням посади заступника директора, де зазначено про отримання, проте від підпису на першому екземплярі відмовився (а.с. 4,53).

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 49 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з вимог ст. 49 2 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади. Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.

Крім того, зі змісту попередження вбачається, що виходячи з фінансово-економічного стану підприємства та враховуючи, що в штатному розкладі підприємства відсутні вакантні посади, що відповідають кваліфікації за освітою, підприємство запропонувати іншу роботу не має можливості (а.с. 4, 53).

Проте, як встановлено судом першої інстанції і не спростовано відповідачем, на день видачі наказу про звільнення № 115-к від 07.08.2017 (а.с. 29) позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 04.08.2017 по 09.08.2017, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЗ № 635490 від 22.08.2017 (а.с. 17), оригінал якого був оглянутий судом першої інстанції.

Таким чином, судом установлено, що звільнення позивача із займаної посади з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, проведено під час його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Таким чином, судом першої інстанції визначено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, на спростування визначеного позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яким погодився суд першої інстанції.

Доводи заявника про те, що перебування позивача на лікарняному підприємству відомо не було не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Як встановлено, відповідач був обізнаним про звільнення позивача під час тимчасової непрацездатності, оскільки оригінал листка непрацездатності був оглянутий під час розгляду справи по суті, а відповідно до письмових пояснень відповідача від 01.02.2018 (а.с. 101) про перебування ОСОБА_2 на момент звільнення на лікарняному - 07.07.2017 підприємство дізналось після отримання копії позовної заяви з додатками, а саме 11.09.2017.

Крім того, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_2 надав копію листка непрацездатності та копію конверту поштового відправлення з описом вкладення до нього, з якого вбачається, що позивач 21.03.2018 (відбиток відділення поштового відправлення) направляв на адресу ДП НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" листок непрацездатності (а.с. 246-247).

Суду апеляційної інстанції надано довідку від 29.03.2018 № 14/77 ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» відповідно до якої був проведений перерахунок заробітної плати ОСОБА_2 за серпень 2017 року, у зв»язку з наданням лікарняного листа АДЗ №635490 (а.с. 248) та копія листка непрацездатності (а.с. 246 зворотня сторона).

Проте, представник відповідача в судовому засіданні 30.03.2018 повідомила, що будь-які зміни до наказу про звільнення не вносились та заперечила наявність наказу про внесення змін до наказу від 07.08.2017 № 115-к в частині дати звільнення позивача ОСОБА_2

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги що порушення допущені під час звільнення сталися з вини самого позивача, а не підприємства, а усунути таке порушення відповідач самостійно не має можливості, не ґрунтується на нормах права, як і вимога, щодо необхідності зміни причин формулювання звільнення, а саме дати звільнення з 07.08.2017 на 10.08.2017, оскільки положення частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, а відтак закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника, що є повноваженнями роботодавця у разі надання працівником листка непрацездатності.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги, що на підставі рішення Правління НАК «Надра України» наказом ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» № 12 від 10.03.2017, було ліквідовано три відокремлені структурні підрозділи, а 10.04.2017 штатний розклад спеціалістів та службовців ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на 2017 рік був погоджений Головою правління НАК «Надра України», який був введений в дію наказом по підприємству № 37 від 19.05.2017 з подальшим скороченням переліку посад, зокрема і посади заступника Підприємства, згоду на скорочення надано Постановою засідання групового комітету профспілки ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» від 19.05.2017, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права є необґрунтованими, оскільки не залучення до матеріалів справи доказів про відсутність вакантних посад на підприємстві у період з 19.05.2017 по 10.08.2017, які б відповідали кваліфікації ОСОБА_2 (а.с. 206) не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Частково задовольняючи позовні вимоги щодо визначення розміру моральної шкоди суд врахував обставини справи та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Розмір моральної шкоди судом визначено з урахуванням вимог розумності, справедливості та достатності.

Обґрунтовуючи рішення слід враховувати вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм ст. 263-265 ЦПК України, є необґрунтованими, оскільки питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, як це передбачено ч. 2 ст. 80 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обгрунтованності рішення суду першої інстанції.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 02 лютого 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судове рішення у повному обсязі складено 03.04.2018.

Головуючий:Судді: