Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 361/1389/17-ц

провадження № 61-21730св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року у складі судді Василишина В. О. та постанову апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства спиртової лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (далі - ДП «Укрспирт»), у якому просив визнати незаконним й скасувати наказ про його звільнення, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що наказом від 13 листопада 2015 року № 323-к його призначено на посаду керівника Марилівського місця провадження діяльності ДП «Укрспирт» (далі - Марилівське МПД ДП «Укрспирт»).

20 січня 2017 року його звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Вважає, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки в оскаржуваному наказі про звільнення міститься посилання на порушення пунктів 3.6, 3.20, 5.3 посадової інструкції керівника Марилівського МПД ДП «Укрспирт», а саме недопущення 18 січня 2017 року членів комісії із проведення службового розслідування на територію Марилівського МПД ДП «Укрспирт».

Зазначає, що про заплановане службове розслідування він дізнався лише із наказу про звільнення, який отримав у середині лютого 2017 року. Вважає, що серед осіб, які можуть бути звільнені на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є керівники підприємств, установ, організацій всіх форм власності, натомість Марилівське МПД є структурним підрозділом ДП «Укрспирт» та не є платником податків й інших обов'язкових платежів. Просив позов задовольнити.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач як керівник відокремленого підрозділу ДП «Укрспирт» вчинив одноразове грубе порушення посадових обов'язків, оскільки не мав права не допускати працівників управління безпеки ДП «Укрспирт», які мають спеціальні перепустки, на територію МПД ДП «Укрспирт» та не виконувати наказ про створення комісії з проведення службового розслідування.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач перебував на посаді керівника Марилівського МПД ДП «Укрспирт», який є структурним підрозділом, а не відокремленим підрозділом ДП «Укрспирт». У позивача не відібрано письмових пояснень, не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, обставини, за яких вчинено проступок та попередню роботу працівника. Наказ про звільнення підписаний не уповноваженою особою. Відсутні докази наявності одноразового грубого порушення у діях позивача.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що наказом ДП «Укрспирт» від 13 листопада 2015 року № 323-к ОСОБА_4 призначено на посаду керівника Марилівського МПД ДП «Укрспирт».

13 січня 2017 року створено комісію з проведення службового розслідування за фактами, викладеними у доповідній записці начальника відділу організації роботи автотранспорту адміністративно-господарського управління ДП «Укрспирт» ОСОБА_6 від 12 січня 2017 року й затверджено склад комісії з проведення службового розслідування.

18 січня 2017 року позивач ОСОБА_4 як керівник Марилівського МПД, не допустив членів комісії із проведення службового розслідування на територію Марилівського МПД, порушивши пункти 3.6, 3.20, 5.3 посадової інструкції керівника Марилівського МПД.

Наказом ДП «Укрспирт» від 20 січня 2017 року № 19-к ОСОБА_4, керівника Марилівського МПД ДП «Укрспирт», звільнено з роботи з 20 січня 2017 року у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов'язків.

Підставою для видачі наказу був акт про недопущення членів комісії із проведення службового розслідування ДП «Укрспирт» на території Марилівського МПД від 18 січня 2017 року, доповідна записка начальника відділу внутрішньої безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт» ОСОБА_7 від 18 січня 2017 року, службова записка начальника юридичного управління ДП «Укрспирт» ОСОБА_8 від 19 січня 2017 року.

Відповідно до пунктів 3.6, 3.20, 5.3 посадової інструкції керівник МПД ДП «Укрспирт» зобов'язаний вживати своєчасних та належних заходів щодо неухильного виконання наказів, розпоряджень та інших директивних документів ДП «Укрспирт», що стосуються діяльності МПД.

Отже, дії ОСОБА_4 щодо відмови у допуску на територію Марилівського МПД ДП «Укрспирт» членів комісії із проведення службового розслідування підпадають під ознаки одноразового грубого порушення, що вчинені керівником.

Встановивши фактичні обставини справи, висновок судів про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України і, як наслідок, про відмову у задоволенні позову, є правильним.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що позивач не є керівником підприємства, а тому він не може бути звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Згідно редакції вказаної норми трудовий договір може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

Відповідно до статті 95 ЦК України відокремленим підрозділом юридичної особи є філія і представництво, які мають інше місцезнаходження ніж сама юридична особа.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат