ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2546/17
Провадження №2/477/221/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого у справі судді - Глубоченка С.М.

за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_1,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

представників співвідповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області

про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати за ним право на земельну частку (пай) в розмірі 5,6974 умовних кадастрових гектарів з земель, які передані до резерву при паюванні земель колишнього державного підприємства (далі ДП) радгоспу «Гвардія Ілліча» та які розташовані на території Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області за межами села.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилався на те, що з 15 вересня 1982 року по 10 травня 1993 року він працював теслею у ДП радгоспі «Гвардія Ілліча», звідки звільнився за станом здоровя, оскільки є інвалідом III групи. Вказав, що 20 грудня 2006 року регіональним відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області прийнято рішення про приватизацію майна ДП радгоспу «Гвардія Ілліча», правонаступником якого є сільськогосподарський виробничий кооператив (далі СГВК) «Злагода». 18 жовтня 2008 року загальними зборами СГВК «Злагода» вирішено, що право на отримання земельного паю крім працівників підприємства та його пенсіонерів будуть мати особи - працівники радгоспу, які були скорочені, особи які перебувають у декретній відпустці та знаходяться на навчанні з відривом від виробництва, а також прирівняні до них особи, які пропрацювали більше 20 років.

Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2008 року по справі №2а-157/2008 встановлено факт законного володіння та користування землею ДП радгоспом «Гвардія Ілліча» та зобовязано Жовтневу районну державну адміністрацію Миколаївської області вирішити питання щодо розпаювання земельної ділянки в розмірі 2972,7 га в тому числі 1661,3 га ріллі, яка перебувала у постійному користуванні ДП радгоспі «Гвардія Ілліча».

Вважав, що на час приватизації земель ДП радгосп «Гвардія Ілліча» він був пенсіонером по інвалідності, проте не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) із земель даного радгоспу. Оскільки співвідповідачі не визнали його право на земельну частку (пай), він змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року провадження у справі відкрито за правилами ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року, по справі призначено попереднє судове засідання.

29 січня 2018 року відповідач ОСОБА_7 районна державна адміністрація Миколаївської області подав до суду відзив в якому зазначив, що згідно пунктів 1 та 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 6 вересня 2012 року №5245-VІ, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими з 1 січня 2013 року, в звязку з чим, ОСОБА_7 районна державна адміністрація Миколаївської області позбавлена повноважень розпорядження землями запасу державної власності сільськогосподарського призначення, тому не може бути відповідачем по справі. В Миколаївській області територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин є Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області. Відповідач вказав, що позивач звільнився з ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» за власним бажанням, тобто, його право на працю не було порушено. Розпаювання земель ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» проводилося на підставі розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 15 жовтня 2010 року №632-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо роздержавлення та приватизації земель колишнього ДП радгоспу «Гвардія Ілліча»» в межах території Михайло- Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. У списку громадян, які мають право на отримання земельного паю, доданого до розпорядчого документу, позивач відсутній. З огляду на те, що розпаювання відбулося після добровільного звільнення з вище вказаного радгоспу, то цілком законно, що позивач не увійшов в списки тих, хто має право на земельну частку (пай).

Крім зазначеного, у відзиві порушено питання про пропуск позивачем строку позовної давності.

29 січня 2018 року ухвалою суду підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

Ухвалою суду від 16 березня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

29 березня 2018 року співвідповідач Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області подав до суду відзив в якому зазначив, що не визнає позовні вимоги в повному обсязі. У відзиві представником зазначено, що факт роботи у колгоспі в період 1982-1993 років та тривалий час роботи в інших організаціях, до створення колективного сільськогосподарського підприємства й розпаювання землі не є підставою для отримання земельної частки (паю). На час приватизації та розпаювання землі ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» та на час складання списків осіб, які мають право на отримання земельного паю позивач не був працівником радгоспу, ні членом СГВК «Злагода», ні пенсіонером з їх числа, отже права на земельну частку (пай) не має. Також, у відзиві порушено питання про пропуск позивачем строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснив, що він є інвалідом III групи з дитинства. В 1993 році був вимушений звільнитися з ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» за власним бажанням, через поганий стан здоровя і неможливість працювати на важкій роботі у будівельній бригаді. Вийшов на пенсію по інвалідності в березні 1998 року. Вважав, що він був пенсіонером на час паювання земель ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» у 2010 році, а тому, як колишній працівник, який вийшов на пенсію, має право на земельну частку (пай) із земель даного радгоспу.

Також просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права поважними та поновити такий, мотивуючи тим, що на час паювання земель ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» вже не працював на даному підприємстві, був пенсіонером, тому не міг знати, що його не включено до списку громадян, які мають право на отримання земельного паю. Про своє порушене право він дізнався в листопаді 2017 року, після того, як звернувся до Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області із заявою про надання земельної частки (паю) із земель колишнього ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» та отримав відповідь, що сільська рада приймає рішення щодо виділення земельних ділянок у межах населеного пункту, а земля, яка знаходиться за межами населеного пункту, є компетенцією ОСОБА_7 районної державної адміністрації Миколаївської області. Після чого він звернувся з відповідною заявою до ОСОБА_7 районної державної адміністрації Миколаївської області, яка листом від 07 грудня 2017 року повідомила, що райдержадміністрація немає підстав для визнання за ним права на земельну частку (пай).

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позові та відповідях на відзиви та просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_7 районної державної адміністрації Миколаївської області позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Підтвердила обставини, викладені у відзиві та письмових поясненнях. Вказала на безпідставність позовних вимог через відсутність у позивача права одержати земельну частку (пай) та пропуск ним строку позовної давності.

Представники співвідповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності та відсутністю матеріального права на одержання позивачем права на земельну частку (пай). Підтвердили обставини, викладені у відзиві.

Згідно пункту 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як пять днів з дня закінчення розгляду справи.

З урахуванням складності справи та перебування головуючого у відрядженні в м. Одеса та м. Києві з 18 по 21 червня 2018 року включно (наказ голови суду від 06 червня 2018 року №25 к/ГС), складання повного тексту рішення відкладено до 23 червня 2018 року.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача та співвідповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-УІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район.

Позивач ОСОБА_2, згідно записів №2 та №3, що містяться в трудовій книжці серії БТІІ №1906717, оригінал якої оглянутий в судовому засіданні, вбачається, що він 15 вересня 1982 року прийнятий до радгоспузаводу «Гвардія Ілліча» на посаду тесляра в будівельну бригаду, звільнений 10 травня 1993 року за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України (а.с.9-11).

Після звільнення з радгоспузаводу «Гвардія Ілліча» позивач з 13 травня 1993 року по 20 лютого 1995 року працював контролером відділу охорони, начальником команди Миколаївського виробничого обєднання по випуску мастильного обладнання, з 29 січня 1996 року по 19 серпня 1996 року працював теслярем на деревообробному виробництві Асоціації «Миколаївоблагропроектстрой», з 21 травня 1997 року по 11 вересня 1997 року працював теслярем в АТ «Авангард-Сервіс», з 01 грудня 2000 року по 29 жовтня 2003 року працював теслярем в ТОВ «Сандора».

Відповідно до довідки МСЕК від 09 лютого 1998 року №004168 ОСОБА_2 встановлена III група інвалідності з дитинства безстроково (а с.71).

30 квітня 1998 року позивач одержав пенсійне посвідчення серії АА №788157 та йому призначена пенсія по інвалідності ІІІ групи (а.с.12).

Як пояснив позивач, він перед прийняттям на роботу до радгоспузаводу «Гвардія Ілліча» в будівельну бригаду вже був інвалідом з дитинства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції на час розпаювання СГВК «Злагода», як правонаступника ДП радгоспу «Гвардія Ілліча»), пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у звязку з втратою годувальника.

Відповідно частин 1,2 статті 30 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не повязаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Аналогічні норми містились в Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року, який діяв в частині призначення пенсії по інвалідності з дитинства станом на 30 квітня 1998 року

Отже, позивач ОСОБА_2, як особа, що має соціальний статус інваліда ІІІ групи з дитинства з 30 квітня 1998 року є пенсіонером, який отримує пенсію по інвалідності.

Вказана позиція суду також відображає положення, викладені в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 20 лютого 2018 року №776-П-07, згідно якого пенсійна справа позивача, як одержувача пенсії по інвалідності з дитинства ІІІ групи перебуває на обліку, що свідчить про те, що він є пенсіонером (а.с.73).

Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2008 року по справі №2а-157/2008р. встановлено факт законного володіння та користування землею ДП радгосп «Гвардія Ілліча» та зобовязано Жовтневу районну державну адміністрацію Миколаївської області вирішити питання щодо розпаювання земельної ділянки в розмірі 2972,7 га, в тому числі 1661,3 га ріллі, яка перебувала у постійному користуванні ДП радгосп «Гвардія Ілліча» (а.с.140-142).

Вказаною постановою суду було встановлено, що сільськогосподарський виробничий кооператив «Злагода» є правонаступником ДП радгоспу «Гвардія Ілліча», яке завершило приватизацію з вересня 2007 року, що в свою чергу надало право на розпаювання земельної ділянки, яка перебувала у радгоспі в постійному користуванні.

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Розпорядженням голови Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 15 жовтня 2010 року №632-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо роздержавлення та приватизації земель колишнього ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» затверджено відповідний проект роздержавлення та приватизації в межах території Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області та дозволено виготовлення проекту землеустрою щодо організації земельних часток (паїв) (а с. 138-139).

Згідно листа архівного сектору ОСОБА_7 районної державної адміністрації Миколаївської області від 02 листопада 2017 року №01-21/Ш-34, в архівному секторі на зберіганні знаходиться розпорядження голови Жовтневої райдержадміністрації Миколаївської області від 22 жовтня 2010 року №637 «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації території земельних ділянок (паїв) та передачі їх у власність громадянам України із земель колишнього ДП радгоспу «Гвардія Ілліча», у якому інформація щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 відсутня (а.с.14).

Згідно з даними проекту щодо роздержавлення та приватизації земель в межах колишнього ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» на території Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, який розроблено на підставі розпорядження голови Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 22 серпня 2008 року №964-р «Про надання дозволу на приватизацію земель державної форми власності на виготовлення проекту із землеустрою щодо приватизації земель» та затверджено розпорядженням голови Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 15 жовтня 2010 року №632-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо роздержавлення та приватизації земель колишнього ДП радгоспу «Гвардія Ілліча», позивача ОСОБА_2 до переліку громадян, які мають право на земельну частку (пай) не включено (а.с.121-122).

Відповідно до статті 25 ЗК України (в редакції на час роздержавлення ДП радгоспу «Гвардія Ілліча» та розпаювання СГВК «Злагода») (далі ЗК України), при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Згідно пункту 8 розділу X Перехідних положень ЗК України, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Указом Президента України від 08 серпня 1995 року №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», встановлено, що паювання земель радгоспів здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 24 Постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (даліКСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на, земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, повязані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Згідно пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами вищевказаного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

З пояснень позивача вбачається, що він з травня 1993 року не працював в ДП радгосп «Гвардія Ілліча» та ніколи не працював в СТОВ «Злагода», а на час приватизації та розпаювання землі ДП радгосп «Гвардія Ілліча» мав статус фізичної особи-підприємця.

Будь-яких даних щодо роботи позивача в СГВК «Злагода», як правонаступника ДП радгосп «Гвардія Ілліча» матеріали справи не містять.

Посилання позивача на наявність у нього права на одержання ним земельної частки (паю), оскільки він на час розпаювання землі мав статус пенсіонера, який отримує пенсію по інвалідності, є безпідставним.

Системний аналіз норм матеріального права та усталеної судової практики, що регулює відносини, повязані з паюванням земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, вказує на наявність двох обовязкових складників для отримання права на земельну частку (пай):

членство в підприємстві;

статус пенсіонера з числа членів підприємства.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач звільнений з ДП радгосп «Гвардія Ілліча» 10 травня 1993 року за власним бажанням, а не в звязку з виходом на пенсію.

Позивач на час приватизації та розпаювання земель ДП радгосп «Гвардія Ілліча», а також на час складання та затвердження списків осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю) (2006-2010 роки) не перебував в трудових правовідносинах з ДП радгосп «Гвардія Ілліча», СТОВ «Злагода», не був членом СТОВ «Злагода» та пенсіонером з їх числа.

Суд вважає, що факт перебування позивача в трудових правовідносинах з ДП радгосп «Гвардія Ілліча» в період 1982- 1993 років та призначення йому в 1998 році пенсії по інвалідності III групи з дитинства, не впливає на виникнення у нього права на земельну частку (пай).

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) в розмірі 5,6974 умовних кадастрових гектарів з земель, які передані до резерву при паюванні земель колишнього ДП радгоспу «Гвардія Іллічі» та які розташовані на території Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області за межами села і вважає зазначену позовну вимогу необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо застосування строків позовної давності, на що посилається відповідач ОСОБА_7 районна державна адміністрація Миколаївської області та співвідповідач Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 4 та частиною 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вказує позивач в заявах по суті справи, про його порушене право він дізнався 07 грудня 2017 року з листа ОСОБА_7 районної державної адміністрації Миколаївської області про невизнання за ним права на земельну частку (пай).

В судовому засіданні позивач плутався в поясненнях щодо строків позовної давності, зокрема зазначав, що про його порушене право він дізнався в 2010 році.

Разом з цим, відповідно до розяснень, що містяться в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи ту обставину, що судом встановлено підстави для відмови у позові в звязку з його необґрунтованістю та недоведеністю, у даних правовідносинах не підлягає застосуванню положення ЦК України щодо позовної давності.

У звязку з залишенням позову без задоволення, судові витрати, у відповідності до статті 141 ЦПК України, покласти на позивача.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текс рішення складено і підписано 23 червня 2018 року.

СУДДЯ С.М.ГЛУБОЧЕНКО