П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 381/2126/18

Провадження: № 22-ц/824/3565/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Левенеця Б.Б.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року, постановлену під головуванням судді Осаулової Н.А., у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Турської Л.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови від 14.05.2018 р. та зобов'язати головного державного виконавця Фастівського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області ТурськуЛ.В. скасувати вказану постанову.

Скаргу обґрунтовує тим, що виконавчий збір в сумі 70200,00 грн. стягнутий з нього за відсутності законних підстав, оскільки майно, на яке звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості останнього не реалізоване на прилюдних торгах та не передано стягувачу, тобто, рішення суду державним виконавцем фактично не виконано, у зв'язку із чим відсутні кошти, від яких мав бути обчислений розмір виконавчого збору. Більш того, головний державний виконавець обчислив розмір стягнутого з нього виконавчого збору від початкової ціни продажу предмета іпотеки, зазначеної у виконавчому листі, проте йому належить тільки 1/2 частина магазину та ? частина земельної ділянки, тобто сума виконавчого збору мала бути 35100,00 грн.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, просив її скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити скаргу. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що майно боржника не реалізовано, не передано стягувачу та не придбане останнім, а тому рішення суду про звернення стягнення на заставлене майно державним виконавцем фактично не виконано, у зв'язку з чим відсутня база обчислення виконавчого збору. Крім того, виконавчий збір при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки обчислюється виключно від суми коштів, які надійшли від реалізації заставленого майна або вартості майна боржника, переданого стягувачу, або придбаного ним відповідно до ЗУ «Про іпотеку». Отже, виконавчий збір, який міг би бути стягнутий з боржника при виконані рішення державним виконавцем, становить 35 100 грн.

6 листопада 2018 року у справі відкрито апеляційне провадження (а.с.107).

У відзиві на апеляційну скаргу Турська Л.В. зазначила, що доводи ОСОБА_1 про суму виконавчого збору, яка мала б складати 35100 грн. помилкові, оскільки реалізації майна не відбулося, а виконавчий документ пред'явлено стягувачем на суму 702 000 грн., та було повернуто стягувачу в розмірі тієї ж суми боргу. Вважає, що постанова про стягненя з боржника виконавчого збору від 14.05.2018 року в сумі 70200 грн. є законною та винесена відповідно до вимог ЗУ &q?н.;Про виконавче провадження&q?ід;, ЦПК та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5&q? М;.

В судовому засіданні адвокат Гудзера Т.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Головний державний виконавець Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ТурськаЛ.В. підтримала відзив на апеляційну скаргу, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувані дії головного державного виконавця Турської Л.В., а саме винесення постанови від 14.05.2018 року про стягнення із заявника виконавчого збору, були вчинені головним державним виконавцем на виконання своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. З ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2. 4. 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, утому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15.

За правилом ч.6 ст.13 Закону України &qude;Про судоустрій і статус суддів&quon; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Статтею 377 ЦПК України встановлено підстави для скасування судового рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині.

За правилом частини другої указаної статті порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, у суду апеляційної інстанції наявні підстави скасувати ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року та закрити провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 377, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року скасувати. Провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця закрити.

Роз'яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду з адміністративним позовом в порядку, визначеному КАС України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

Б.Б.Левенець