Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 766/4648/16-ц

провадження № 61- 1532зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Пузанової Л. В., Фурман Т. Г., від 17 січня

2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Коротуна В. М., Завгородньої І. М., Мазур Л. М., Писаної Т. О., Попович О. В., від 04 жовтня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4 про припинення права власності на частку в спільному майні.

Позовна заява мотивована тим, що вона та відповідач є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1, де їй належить

81/100 частини, а відповідачеві - 19/100 частин. Позивач зазначила, що частина відповідача в указаному житловому будинку є незначною, він не користується своєю власністю і не дбає про неї, спільне володіння та користування будинком є неможливим.

Вважаючи, що припинення права власності відповідача на належну йому частину не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він має у власності інше нерухоме майно - квартиру, позивач просила припинити право власності ОСОБА_4 на 19/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 і визнати право власності за нею на вказану частину будинку.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 листопада

2016 року позов задоволено. Припинено за ОСОБА_4 право власності на 19/100 частини житлового будинку з відповідними спорудами та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказані 19/100 частин будинку. Ухвалено сплатити з депозитного рахунку Херсонського міського суду Херсонської області на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за 19/100 частин у житловому будинку з відповідними спорудами від загального домоволодіння по

АДРЕСА_1 у розмірі 256 429 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, у якій просить скасувати зазначені рішення та залишити в силі рішення районного суду з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції статті 365 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також у зв'язку із невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 надала копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 04 березня 2015 року, від 20 квітня 2017 року, від 24 квітня 2017 року,

від 26 квітня 2017 року, від 10 травня 2017 року, від 5 липня 2017 року,

від 19 липня 2017 року та від 22 листопада 2017 року та постанов Верховного Суду України від 02 липня 2014 року та від 13 січня 2016 року.

28 грудня 2017 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Заява про перегляд судових рішень не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положенням пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи,Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 червня 2008 року було здійснено реальний поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 та визначено порядок користування земельною ділянкою, згідно з яким ОСОБА_2 було виділено у власність конкретні приміщення у житловому будинку літ «А», що становить 67/100 частини домоволодіння, а також у користування земельну ділянку площею 293 кв. м, ОСОБА_4 було виділено у власність конкретні приміщення у житловому будинку літ. «А», що становить 19/100 частин від всього домоволодіння, 14/100 частин вказаного будинку було виділено ОСОБА_5, також їй та ОСОБА_4 було виділено у користування земельну ділянку площею 145,9 кв. м, водопровід, мощення, ворота, у загальне користування усіх співвласників виділено земельну ділянку площею 74 кв. м.

25 квітня 2013 року ОСОБА_5 подарувала свою частину у спільній частковій власності на будинок ОСОБА_2, відповідно її частка становить 81/100 частин домоволодіння.

В обґрунтування позовних вимог про припинення права власності відповідача на частку у спільній частковій власності позивач посилалася на те, що частка відповідача - 19/100 частин домоволодіння є незначною, спільне володіння і користування спільним майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, апеляційний суд,з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із відсутності передбачених законом підстав для припинення права власності відповідача на належні йому 19/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 у порядку статті 365 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спільне володіння і користування майном є неможливим, річ є неподільною і таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Крім того сторони не дійшли згоди щодо вартості частки відповідача у спірному майні.

У наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року

№ 6-41293св14, від 20 квітня 2017 року № 369/7388/15-ц, від 24 квітня 2017 року № 686/23236/15-ц, від 26 квітня 2017 року № 752/17276/15-ц, від 10 травня

2017 року № 462/200/14-ц, від 5 липня 2017 року №725/6626/15-ц, від 19 липня

2017 року № 487/8899/15-ц та від 22 листопада 2017 року № 344/120/16-ц суд на підставі норм статті 365 ЦК України виходив з того, що частка у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі, майно є неподільним, спільне володіння та користування майном є не можливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях Верховного Суду України зроблено такі висновки:

- у постанові від 2 липня 2014 року № 6-68 цс 14 Верховний Суд України, скасовуючи судове рішення суду касаційної інстанції й направляючи справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, зазначив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

- у постанові від 13 січня 2016 року № 6-2925 цс 15 Верховний Суд України, скасовуючи судове рішення судів попередніх інстанцій й направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом апеляційної та касаційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення норм ЦК України застосовано правильно, рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, є законними, а тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня

2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 04 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк