Справа № 189/1431/18
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
05.12.2018 року смт. Покровське Покровського району
Дніпропетровської області
Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Чорної О.В., за участю секретаря судового засідання Корхової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Покровське цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, -
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає наступне.
Строк користування кредитними коштами за договором до 03.09.2019 року, додатком № 1 до договору встановлений графік щомісячних платежів, встановлена відсоткова ставка у розмірі 21,99 % за користування кредитом.
Станом на день подання позову, на думку позивача, відповідач не виконує свої зобовязання за кредитним договором у встановлені строки, останній платіж здійснений відповідачем 31.05.2016 року.
У забезпечення виконання кредитних зобовязань між позивачем та відповідачем укладений договір застави транспортного засобу GEELY Emgrand 7, 2013 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) L6T7824S0DN034738, державний номер НОМЕР_1, який належить відповідачу на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Позивач посилається на договір застави, яким передбачене право заставодержателя звернути стягнення на транспортний засіб, що є предметом застави, шляхом продажу третій особі від імені заставодавця в порядку положень закону України «Про задоволення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень».
Згідно ст. 572 ЦК України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлене законом.
Звернення стягнення на предмет застави відповідно до статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлене законом (договором).
У звязку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача протягом тривалого часу, на підставі невиконання відповідачем грошових зобовязань за договором кредиту, а також на підставі того, що відповідач уникає контакту з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки, переховується, у позивача є стійкі побоювання щодо неповернення грошових коштів за договором.
Позивач в судове засідання не зявився, надав письмове клопотання розглядати справу без участі представника позивача, позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач до суду не зявився, повідомлений про час, дату і місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв, клопотань, відзиву на позов, письмових доказів по справі не надав.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно п. 2 параграфу 3 договору змінювана процентна ставка за користування кредитом становить 21,9900%.
Графік щомісячних платежів, підписаний позичальником є додатком № 1 до кредитного договору; останній платіж здійснюється 03.09.2019 року (а. с. 14-15).
Згідно п. 1 параграфу 4 договору забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором є застава ТЗ, зазначеного в кредитному договорі, згідно п. 2 параграфу 4 кредитного договору позичальник погоджується, що з моменту реєстрації ТЗ банк і позичальник є співвласниками транспортного засобу у рівних частках (по 50% кожен).
Відповідно до п. 1 параграфу 5 договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту у тому числі, у разі прострочення чергового ануітетного платежу.
Відповідно до п. п. 2 b) параграфа 6 кредитного договору позичальник зобовязується повернути банку суму наданого кредиту в розмірах і строки, визначені п. 1 параграфу 1, п. 1 параграфу 7 договору і графіком (а. с. 12).
17.09.2013 року між позивачем та відповідачем укладений нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу.
Згідно п. 1 параграфу 3, п.1 параграфу 5 договору застави заставодержатель має право вилучити предмет застави, разом з документами і ключами, і передати на зберігання на майданчику заставодержателя або сторонньої організації у разі порушення заставодавцем будь-якого із зобовязань, передбачених кредитним договором.
Згідно п. 2 параграфу 5 договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі.
Відповідно до п. 2 параграфу 6 договір діє до повного виконання сторонами зобовязань за кредитним договором (а. с. 21).
Факт надання кредитних коштів позивачем відповідачу підтверджується копіями засвідчених належним чином копій меморіальних ордерів (а. с. 29-30).
Таким чином, суд встановив факт укладення кредитного договору та договору застави між позивачем і відповідачем і факт надання кредитних коштів відповідачу.
Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.
За нормами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
Ч.1 ст. 20 Закону України «Про заставу» зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частинами 6,7 даної статті визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна на яке звернено стягнення проводиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.
Статтею 21 Закону визначено процедуру реалізації заставленого майна, а саме реалізація заставленого майна здійснюється шляхом його продажу на аукціонах (публічних торгах), у тому числі у формі електронних торгів, якщо інше не передбачено договором.
Виходячи із системного аналізу змісту положень ст.19,20,21 ЗУ «Про заставу», ст. 328,335,376,392 ЦК України у спірних правовідносинах перехід до заставодержателя права власності на предмет застави в судовому порядку може відбутися за наслідком проведення публічних торгів, оскільки процедура звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку регулюється нормами закону та не допускає застосування договірних чи інших умов про перехід права власності.
Частини 1, 2 ст. 591 ЦК України вказують реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави.
Статтями 590 ЦК України, ст. 20 ЗУ «Про заставу», ст. 24-26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачений чіткий порядок такого звернення стягнення на майно шляхом реалізації заставленого майна шляхом проведення публічних торгів. Отже, при застосуванні судової процедури звернення на предмет застави, законодавець не допускає можливості використання договірних умов, якими врегульована процедура передачі предмету застави від власника до заставодержателя.
Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
З наявних матеріалів справи суд робить висновок, що позивач не звертався до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором з відповідача, оскільки відсутні будь-які докази з цього приводу.
Дослідивши виписку, суд встановив, що в ній зазначені відомості про рух коштів по рахунку (платежі відповідача за кредитом) лише за період з 30.09.2013 року по 03.09.2014 року включно, тоді як у позові позивач зазначає, що останній платіж відповідачем здійснений 31.05.2016 року. Таким чином, у виписці відсутня інформація про подальший рух коштів (щодо платежів відповідача за кредитом) до моменту, зазначеного позивачем у позові - 31.05.2016 року (позов, а.с.3).
Жодних інших документів фінансового характеру на підтвердження розміру заборгованості періоду виникнення (про рух коштів по рахунку, квитанцій тощо) позивач не надав.
З наданій позивачем довідці-розрахунку заборгованості також не вбачається, за який період нараховується заборгованість, розміру тіла кредиту, процентної ставки за кредитом, за який період нараховувалися відсотки (а. с. 34).
04.05.2018 року на адресу відповідача позивачем надіслана вимога про усунення порушення кредитних зобовязань (копія, а. с. 35), в якій банк вимагає терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення цієї вимоги, достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами і пеню.
Банк надав докази, що відправив даний лист-вимогу позивачу (а. с. 37-39), але не надав докази, що відповідач отримав цього листа, повідомлений про вимогу про дострокове повернення кредиту, отже, суд не може вважати на теперішній час кредитний договір таким, що припинив свою дію достроково.
Таким чином, позивач не обґрунтував суму кредитних зобовязань відповідача, в рахунок погашення яких просить звернути стягнення на заставне майно.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 81, 89, 259, 263, 265, 268, 274-279 ЦПК України, ст. ст. 525, 526, 589-591, 629, 1050, 1054, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу», -
У задоволенні цивільного позову Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Покровський районний суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 05 грудня 2018 року.
Суддя О.В. Чорна