Провадження № 22-ц/772/566/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 рокуСправа № 127/17130/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т.Б., Якименко М.М.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 19 грудня 2017 року у м. Вінниці під головуванням судді цього суду Жмудя О.О., зі складанням повного тексту рішення 29 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, мотивуючи його тим, що 15 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку.

За умовами вказаного договору банк надав у користування ОСОБА_3 кредитні кошти у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Зобов'язання за цим договором відповідач належним чином не виконувала і станом на 18 липня 2017 року у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 12 529 грн. 17 коп., з яких: тіло кредиту - 1 917 грн. 10 коп., нараховані відсотки - 4 732 грн. 07 коп., нарахована пеня - 4 807 грн. 18 коп., а також штрафи: 500 грн. (фіксована складова) та 572 грн. 82 коп. (процентна складова).

У зв'язку із порушенням позичальником грошових зобов'язань, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вказані суми заборгованості.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, зокрема вирішено стягнути з відповідача на користь банку 1 917 грн. 10 коп. - тіло кредиту та 4 732 грн. 07 коп. - відсотки, в іншій частині вимог відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням у частині задоволених вимог, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду в оскаржувані частині скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В іншій частині позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено, рішення ніким не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України у цій частині апеляційним судом не перевіряється щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2007 року ОСОБА_3 було заповнено та підписано заяву б/н, згідно якої вона виявила бажання отримати у Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 31), кредитний ліміт на картковий рахунок у розмірі 2 500 грн., із базовою відсотковою ставкою - 36 % з розрахунку 360 днів на рік. Цією ж заявою встановлено порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості та передбачено, що погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитись як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням банком коштів із дебетової картки. Також зазначено, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, і ОСОБА_3 ознайомлена з цими Умовами та Правилами і Тарифами (а.с. 10).

Згідно із наданим позивачем розрахунком у ОСОБА_3 станом на 18 липня 2017 року за вказаним зобов'язанням виникла заборгованість у загальному розмірі 12 529 грн. 17 коп., з яких: тіло кредиту - 1 917 грн. 10 коп., нараховані відсотки - 4 732 грн. 07 коп., нарахована пеня - 4 807 грн. 18 коп., а також штрафи: 500 грн. (фіксована складова) та 572 грн. 82 коп. (процентна складова) (а.с. 5-9).

Задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суд першої інстанції, керуючись наведеними нормами права, дійшов вірного висновку про їх задоволення, тому доводи скарги апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до посилань про недоведеність задоволених судом позовних вимог, оскільки на їх підтвердження позивач надав розрахунок заборгованості, який на думку ОСОБА_3 є неналежним та недопустимим доказом. Такий розрахунок не є первинним документом, яким може бути підтверджено здійснення фінансових операцій за картковим рахунком, а також він арифметично незрозумілий.

З огляду на наведені норми процесуального права доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли.

У розумінні діючого цивільного процесуального законодавства наданий позивачем розрахунок заборгованості, з яким не погодилась відповідач, є належним та допустимим доказом, а тому вірно був взятий судом першої інстанції до уваги разом з іншими доказами, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги щодо кредитної заборгованості в частині тіла кредиту та відсотків, що у своїй сукупності є достатніми для висновку про доведеність цих вимог.

Натомість апелянт, пославшись на п. 1.24 ст. 1, ст. 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 7.3 розділу 7, Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, абзац 16 п. 1.10 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, зазначила, що цими нормами передбачено перелік документів, які можуть бути доказами пред'явлених до неї банком позовних вимог, і розрахунок заборгованості до цього переліку не віднесено.

Однак, такі посилання апелянта спростовуються змістом цих же норм права, якими лише визначено поняття «первинного документу», «переказу коштів», «помилкового переказу», «неналежного переказу», а також порядок ініціювання переказу та реквізити, які повинні містити документи за операціями з використанням електронних платежів. Тобто, ці норми не передбачають відповідні засоби доказування обставин, що підтверджують заявлені вимоги у таких справах, як стягнення з особи кредитної заборгованості, що виключає можливість застосування судом положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, якими передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зі змісту заперечень, поданих відповідачем до суду першої інстанції, та апеляційної скарги, не вбачається, що ОСОБА_3 заперечує факт виникнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитних правовідносин, які тривають, проте не погоджується з проведеним банком розрахунком заборгованості, а також звертає увагу суду на неподання позивачем ряду документів, виключно які, як вона вважає, є належними та допустимими доказами пред'явлених до неї позовних вимог. Разом із тим, свого розрахунку заборгованості відповідач не надала і правильність розрахунку, визначеного кредитором, не спростувала, клопотань про витребування доказів не заявляла.

Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував обставини справи, зокрема сприяв реалізації процесуальних прав відповідача шляхом роз'яснення її прав, однак остання не заявляла відповідних клопотань для з'ясування обставин, що, на її думку, мають значення для справи і потребують спеціальних знань.

Всі інші доводи скарги зводяться до посилань про те, що наданий позивачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг також не є належним доказом, який підтверджує зміст зобов'язань сторін, оскільки з його змісту неможливо встановити дату прийняття цих Умов та Правил і реєстраційний індекс, а отже не відомо чи саме така їх редакція діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Апеляційний суд такі доводи скарги також відхиляє, на результат прийнятого рішення в частині задоволених вимог вони не впливають, оскільки виникнення у ОСОБА_3 перед позивачем кредитних зобов'язань підтверджується її ж заявою (а.с. 10), в якій вона виявила бажання відкрити у позивача рахунок та отримати у користування кошти у виді встановленого кредитного ліміту із базовою відсотковою ставкою у розмірі 36% з розрахунку 360 днів на рік. Тобто, підписавши таку заяву вона була обізнана про обов'язок повернення кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування ними. Доказів, які б підтвердили, що відповідач не знайома зі змістом цієї заяви, в якій вона проставила підпис, вона суду не надала, тому така заява є належним та допустимим доказом того, що сторонами було досягнуто згоди щодо умов кредитування, які передбачені у її тексті, тому вони є обов'язковими для виконання.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 367, 369, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т.Б. Сало

М.М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 03 квітня 2018 року.