22-ц/775/375/2018(м)
Головуючий у 1 інстанції Дочинець С.І. Єдиний унікальний номер 223/583/17
Номер провадження 22ц/775/375/2018(м)
Категорія 46 Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Принцевської В.П.,

Мальцевої Є.Є.,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_4 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 12 березня 2018 року ухвалене в м. Вугледар Донецької області у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з участю третьої особи Органу опіки та піклування Вугледарської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 посилаючись на те, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_1 в яку вона разом із чоловіком та дітьми ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у серпні 1982 року вселились на підставі ордеру № 3615 серія 077. На теперішній час ОСОБА_4 є основним наймачем зазначеної квартири і крім неї в квартирі зареєстровані відповідачі, які фактично в ній не мешкають з 2011 року, а тому втратили право користування цим житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі позначається на розмірі рахунків комунальних послуг, які оплачує позивачка, а відповідачі в свою чергу не надають жодної допомоги на утримання даного житла. Тому, позивач із посиланням на ст. 71 ЖК України просила суд визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 разом з її дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 12 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині позову - відмовлено.

11 квітня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу в якій просили скасувати рішення суду в частині визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вважають рішення суду першої інстанції незаконним, оскільки судом не з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також порушенні норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Судом залишено без уваги пояснення ОСОБА_2 про те, що не має можливості потрапити до квартири оскільки ОСОБА_4 були замінені замки на вхідних дверях, про що свідчить звернення із заявою до Володарського ВП ГУН в Донецькій області від 13 вересня 2016 року.

Також судом не взяті до уваги пояснення ОСОБА_3, яка зазначила, що проживає разом із дітьми в квартирі, яка належить її чоловіку ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про права на спадщину і є його особистою власністю. Іншого житла, в якому ОСОБА_3 має право проживати разом із дітьми немає. Також у матеріалах справи відсутні докази, що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають будь-яке право користування або право володіння житловим приміщенням ОСОБА_7

Судом першої інстанції у якості третьої особи залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вугледарської міської ради, однак думка третьої особи взагалі не була з'ясована.

Вважають, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та посилались на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо застосування п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 9 ЖК УРСР, ч.1-3 ст. 13 ЦК України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини.

18 квітня 2018 року апеляційну скаргу подала ОСОБА_4 в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким визнати такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням онуків ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Посилалась на те, що відповідачі при розгляді справи судом визнали факт не проживання у квартирі більше року та не надали доказів поважності такого не проживання і не посилалися на підстави з яких вони не користуються квартирою.

Зазначила, що факт проживання неповнолітніх разом із матір'ю ОСОБА_3 у квартирі їх батька ОСОБА_7 є доведеним, тому можна дійти висновку, що неповнолітні відповідачі мають право користування цим житловим приміщенням відповідно до ст.ст. 29, 405 ЦК України.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представник Органу опіки та піклування Вугледарської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з'явилися та подали заяви в яких просили розглянути справу за їх відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_4, яка просила свою скаргу задовольнити, а апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишити без задоволення з наступних підстав.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім'ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_4 зареєстрована у спірній квартирі АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 в яку вони разом із чоловіком позивача ОСОБА_8 вселилися у серпні 1982 року на підставі ордеру № 3615 серія 077 (а.с. 5).

В цій квартирі також зареєстровані онуки позивача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 6).

З акту від 23 серпня 2017 року затвердженого головою правління ОСББ «Гармонія-Вугледар» вбачається, що спірна квартира належить до комунального житлового фонду та основним її наймачем є позивач ОСОБА_4 Відповідачі в квартирі не проживають з 2011 року, перешкод для їх проживання не має та цей факт підтвердили троє свідків, які мешкають в квартирах НОМЕР_1, НОМЕР_2 будинку (а.с. 9).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази в підтвердження того, що відповідачі не проживають в спірній квартирі понад встановлені законом шість місяців без поважних причин.

Належних та допустимих доказів поважності причин відсутності у спірній квартирі відповідачами до суду першої інстанції не надано.

В справі відсутні будь-які докази в підтвердження того, що відповідачі зверталися до відповідних органів із заявами про неможливість проживання у спірній квартирі через перешкоди, що чинила їм позивач або інші особи.

Вже до апеляційної скарги відповідачами додано лист начальника Вугледарського відділення Волноваського відділу ГУНП в Донецькій області від 04 квітня 2016 року за № 3ад-б з якого вбачається, що 13 вересня 2016 року до Вугледарського відділення поліції зателефонувала ОСОБА_9 та повідомила, що вона разом із чоловіком ОСОБА_2 не можуть потрапити до спірної квартири (а.с. 31).

Апеляційний суд не може прийняти цей доказ згідно із ч. 3 с. 367 ЦПК України, оскільки він не подавався до суду першої інстанції та відповідачі не довели неможливість його подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від них, а також цей лист не містить інформації чому ОСОБА_2 не може потрапити до спірного житлового приміщення та з якою метою йому це було необхідно (спроба вселитися).

Той факт, що зазначеного листа отримано відповідачами вже після ухвалення судом першої інстанції рішення не може мати значення, оскільки події про які повідомляються в ньому сталися ще у вересні 2016 року.

Крім того, позивачка в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що замінила замок на дверях на новий в зв'язку з виходом з ладу старого, а з вимогою надати нові ключі відповідачі до неї не зверталися і це твердження відповідачами не спростовано.

Не можна погодитися і з доводами скарги відповідачів щодо не з'ясування думки органу опіки та піклування Вугледарської міської ради у справі, оскільки з листа міського голови від 22 грудня 2017 року вбачається, що орган опіки та піклування не підтримує позовні вимоги та при цьому, всупереч вимогам ч. 5 ст. 19 СК України, цей свій висновок не обґрунтував (а.с. 37).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з якими законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни рішення та не стосуються предмету спору.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом зазначених норм матеріального права, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.

З апеляційної скарги відповідачів та матеріалів справи вбачається, що неповнолітні ОСОБА_5 і ОСОБА_6 проживають разом із матір'ю ОСОБА_3 в квартирі їх батька ОСОБА_7 однією сім'єю, яка належить останньому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 39).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 64., ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст. 64 і ч. 1 статті 156 Житлового кодексу УРСР).

Таким чином, ОСОБА_7, вселивши відповідачів у свою квартиру визнав за ними право користування цим житловим приміщенням, а вони в свою чергу набули таке право, а відтак не можна погодитися з висновком суду першої інстанції щодо незабезпечення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 іншим житлом.

Тому апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням необхідно скасувати та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 12 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 червня 2018 року.

Судді В.М. Барков

В.П. Принцевська

Є.Є. Мальцева