Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 523/12153/15-ц

провадження № 61-1433св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

КузнєцоваВ. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової Є. С., Таварткіладзе О. М. від 05 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту.

Позов мотивовано тим, що 11 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 73 665 грн для придбання транспортного засобу, зі сплатою 12, 5% річних та з кінцевим терміном повернення заборгованості кредитних коштів до 10 квітня 2014 року.

11 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором між позичальником та банком було укладено договір застави, відповідно до умов якого боржник передав у заставу банку транспортний засіб марки CHEVROLET AVEO 2007 року випуску, який належить боржнику на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 08 грудня 2007 року.

Із заяви ОСОБА_4 від 26 лютого 2015 року банку стало відомо, що державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 05 листопада 2014 року виніс постанову № ВН 44798570 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у зв'язку з відкриттям виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 523/741/14-ц від 29 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 20 000 грн.

Зазначеною постановою державного виконавця від 22 вересня 2014 року та постановою від 05 листопада 2014 року державний виконавець порушив законні речові права та інтереси банка щодо заставленого автомобіля боржника, оскільки в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, отримати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, тому просить звільнити майно з-під арешту.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2016 року позов задоволено. Знято арешт та заборону відчуження з транспортного засобу марки CHEVROLET AVEO 2007 року випуску, накладений постановою № ВН 44798570 від 05 листопада 2014 року державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до положень Закону України «Про заставу», Закону України «Про виконавче провадження» для захисту права позивача на звернення стягнення на предмет застави нерухоме майно ОСОБА_4, а саме спірний транспортний засіб CHEVROLET AVEO 2007 року, необхідно звільнити з-під арешту.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в позові відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове про відмову в позові, виходив з того, що права заставодержателя не порушені, оскільки вони не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про звільнення майна з-під арешту не ґрунтується на законі. Крім того, на сьогоднішній день виконавчий лист про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором відсутній.

У липні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2016 року, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

22 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Укрсоцбанк».

05 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

12 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» мотивовано тим, що право застави у банку виникло на сім років раніше, ніж стягнення заборгованості за виконавчим документом, який виконується державним виконавцем у примусовому порядку, що є порушенням положень частини першої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, відсутні підстави вважати, що вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника, що могло бути підставою для звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями відповідно до вимог статті 54 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом апеляційної інстанції не було взято до уваги ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року у справі № 523/4871/16-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, розгляд якої було призначено на 22 вересня 2016 року, тому накладаючи арешт, державний виконавець звернув стягнення на рухоме майно всупереч згоди банку, позбавивши його прав, які належать йому згідно умов кредитного договору та договору застави.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 11 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 73 665 грн для придбання транспортного засобу, зі сплатою 12, 5% річних та з кінцевим терміном повернення заборгованості кредитних коштів до 10 квітня 2014 року.

11 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором між позичальником та банком було укладено договір застави, відповідно до умов якого боржник передав у заставу банку транспортний засіб марки CHEVROLET AVEO 2007 року випуску, який належить боржнику на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 08 грудня 2007 року.

26 лютого 2015 року із заяви ОСОБА_4 позивачу стало відомо, що державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 05 листопада 2014 року виніс постанову № ВН 44798570 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у зв'язку з відкриттям виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 523/741/14-ц від 29 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 20 000 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно постанови № ВН 44798570 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 листопада 2014 року вбачається, що арешт накладено на все майно боржника ОСОБА_4 у межах суми звернення стягнення 20 000 грн на користь стягувача ОСОБА_5 (Т. 1, а.с. 8).

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна арешт та заборона відчуження від 14 листопада 2014 року звернення стягненняна спірне майно не зареєстровано (Т. 1, а.с. 4-5).

Відповідно до довідки № 10.1-186/96-13138 від 24 липня 2015 року прострочена заборгованість ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором від 11 грудня 2007 року складає: 19 081,97 грн - прострочена заборгованість; 1 535,57 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 14 901,98 грн - пені (Т. 1, а.с. 6).

Згідно статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 54 Закону визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, здійснив посилання на статтю 60 Закону України «Про виконавче провадження», положення якої регулюють зняття арешту з майна за позовом особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт,

належить їй, а не боржнику, тому у зв'язку з недоведенністю банком порушення його прав як власника відмовив у позові.

Однак, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що порядок накладення арешту на заставне майно та право заставодержателя на звернення до суду передбачено положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Згідно з частиною четвертою статті 54 Закону звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Статтею 54 Закону визначено порядок та підстави звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Враховуючи зазначені положення закону, встановлені фактичні обставини та доводи касаційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк», Верховний Суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено вимоги банку, оскільки не встановлено наявність передбачених положеннями статті 54 Закону підстав для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, та дотримання державним виконавцем порядку накладення арешту на майно, яке згідно умов укладеного між сторонами у справі договору застави від 11 лютого 2007 року перебуває у заставі банку, що свідчить про порушення прав позивача як заставодержателя.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду приходить до висновку, що доводи касаційної скарги є обґрунтованими, рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Відповідно до підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається, зокрема, розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Тому з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає стягненню судовий збір, сплачений банком за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2016 року скасувати, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Укрсоцбанк» 291, 60 грн понесених ним судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик