Справа № 140/1897/18
Провадження № 22-ц/801/188/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С.М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 рокуСправа № 140/1897/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_3, за участю заінтересованої особи - Муховецької сільської ради, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 26 вересня 2018 року у м. Немирові суддею цього суду Науменком С. М., зі складанням його повного тексту 27 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності державного акту на право приватної власності на землю, виданого Муховецькою сільською радою 29 травня 1998 року, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати заявника - ОСОБА_4, яка зробила заповіт на все належне їй майно на його ім'я, проте, під час перевірки нотаріусом документів, наданих для оформлення спадщини, було встановлено, що у вказаному державному акті допущена помилка у по батькові власника земельної ділянки. Задля виправлення зазначеної помилки ОСОБА_3 звернувся до відділу Держгеокадастру у Немирівському районі Вінницької області, проте останнім йому було відмовлено та повідомлено про необхідність звернення із заявою до суду.

Пославшись на вказані обставини та на те, що внаслідок зазначеної помилки, заявник не може оформити спадщину, яка належить йому за заповітом, ОСОБА_3 просив суд встановити факт належності ОСОБА_4 державного акту на право приватної власності на землю, виданого Муховецькою сільською радою 29 травня 1998 року ОСОБА_5.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2018 року у задоволенні заяви про встановлення факту належності правовстановлюючого документу відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, заявник, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ст. 318 ЦПК України, заявником не надано суду жодних відомостей про причини неможливості внесення виправлень у документ, відновлення такого або одержання нового, а також не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини.

З матеріалів справи вбачається, що заявником разом із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу подано до суду першої інстанції наступні документи.

Державний акт, виданий 29 травня 1998 року ОСОБА_5, яка мешкає в місті Немирові Вінницької області, на право приватної власності на землю площею 0,134 га, розташовану на території Муховецької сільської ради. Згідно цього акту землю передано для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а. с. 3).

Заяву ОСОБА_4 до Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області від 20 грудня 1993 року про прохання передати їй у приватну власність присадибну ділянку, яка знаходиться у АДРЕСА_1, площею 0,09 га для ведення підсобного домашнього господарства (а. с. 4).

Витяг з рішення Муховецької сільської ради від 22 грудня 1993 року про надання у приватну власність земельної ділянки площею 0,13 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства жителю м. Немирів ОСОБА_5 та видачу державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_5 площею 0,13 га для обслуговування житлового будинку (а. с. 5).

Паспорт ОСОБА_4 серії НОМЕР_1, виданий Немирівським РВ УМВС України у Вінницькій області 26 січня 1998 року, та її картку фізичної-особи платника податків (а. с. 6-7).

Свідоцтво про смерть ОСОБА_4 серії НОМЕР_2, видане 14 листопада 2017 року (а. с. 8).

Заповіт ОСОБА_4 про те, що вона заповідає ОСОБА_3 належний їй на праві особистої власності житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1, все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право (а. с. 9).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Так, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали заявник повинен подати докази про те, що правовстановлюючий документ дійсно належить особі щодо якої встановлюється факт і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 84 ЦПК України встановлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З доданих до заяви документів вбачається, що заявник не надав суду першої інстанції доказів того, що державний акт на право приватної власності на землю, виданий Муховецькою сільською радою 29 травня 1998 року, дійсно належить ОСОБА_4 та доказів звернення до відділу Держгеокадастру у Немирівському районі Вінницької області з заявою про виправлення у вказаному державному акті помилки та відмови останнього у здійсненні такого виправлення.

З технічного запису фіксації судового засідання від 26 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3, який був присутній в судовому засіданні, жодних заяв та клопотань суду не подавав, про неможливість самостійно отримати докази для підтвердження факту належності державного акту на землю, виданого 29 травня 1998 року, ОСОБА_4 не зазначав.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту належності правовстановлюючого документу у зв'язку з ненаданням відомостей про причини неможливості внесення виправлень у цей документ та доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції, в порушення норм процесуального права, не розглянуто клопотання заявника про перенесення розгляду справи на іншу дату та допит свідка - ОСОБА_6, оскільки технічним записом фіксації судового засідання від 26 вересня 2018 року не підтверджується, що такі клопотання ОСОБА_3 заявлялись.

Всі інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення страви також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Апеляційний суд не приймає додаткові докази для встановлення факту належності правовстановлюючого документу, надані скаржником разом з апеляційною скаргою з огляду на таке.

Пунктом 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені клопотання особи, яка подала скаргу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3, в порушення наведених норм процесуального права, не заявив в апеляційній скарзі мотивованого клопотання про дослідження додатково поданих доказів та не надав доказів про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, апеляційний суд переглядав вказану справу за наявними в ній доказами, які були подані до суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін, що не позбавляє заявника права повторно звернутися до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т.Б. Сало

М.М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2018 року.