Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 638/5487/16-ц

провадження № 61-10340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року у складі суддів: Бровченко І. О., Швецової Л. А., Карімової Л. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 15 059 грн 32 коп., із яких: 1 564 грн 82 коп. - тіло кредиту, проценти - 9 551 грн 20 коп., 2 750 грн - пеня та комісія, а також штрафи: 500 грн (фіксована частина); та 693 грн 30 коп. (процентна складова).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору № б/н від 24 липня 2007 року отримав кредит у розмірі 6 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Всупереч умовам договору ОСОБА_1 своїх зобов'язань щодо повернення кредитних коштів перед банком не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2016 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження наявності кредитних зобов'язань ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідач належним чином не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг і Правилами користування платіжною карткою, не встановлено, чи саме в такій редакції Умови та Правила діяли на момент написання заяви від 24 липня 2007 року, оскільки позичальником вони не підписані. Крім того, суд першої інстанції застосував строк позовної давності до даних цивільних правовідносин.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 059 грн 32 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банк належним чином виконав взяті на себе зобов'язання, надавши ОСОБА_1 банківську послугу з кредитування шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну карту № НОМЕР_1 у розмірі 3 тис. грн. В подальшому, 21 травня 2008 року кредитний ліміт збільшено до 6 тис. грн.На підтвердження факту укладення кредитного договору, отримання платіжної картки та користування нею за допомогою банкоматів, терміналів самообслуговування, терміналів для розрахунку в різноманітних торгівельних мережах та часткової сплати заборгованості за кредитом позивачем надано виписку по картковому рахунку відповідача. Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом становить 3 % на місяць на залишок заборгованості. Відповідно до пункту 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість банку здійснювати заміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку. Якщо протягом 7 днів банк не отримував повідомлення від клієнта про свою незгоду зі змінами, рахується, що клієнт приймає нові умови.Відповідно до пункту 6.3 Умов та Правил, клієнт зобов'язаний отримувати виписки про стан картрахунків та про проведені операції по рахункам.В матеріалах справи міститься виписка по картрахунку, з якої вбачається, що збільшення відсоткової ставки відбулося з 01 квітня 2015 року до 43,20 % річних. Відомостей про те, що відповідач звертався до банку з повідомленням про незгоду зі змінами, матеріали справи не містять.Відповідно до пункту 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом та процентами за користування ним, перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором.Пунктом 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів за кожним з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.Відповідно до наданого банком суду розрахунку, заборгованість за договором б/н від 24 липня 2007 року станом на 31 січня 2016 року становить 15 059 грн 32 коп. Доказів на спростування вказаного розрахунку відповідачем суду надано не було.Оскільки доказів належного виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором матеріали справи не містять, а сума заборгованості останнього підтверджується розрахунком заборгованості, який наданий суду та ніким не спростований, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується застосування судом першої інстанції строку позовної давності, відповідно до скрін-шоту з банківського програмного комплексу «Промінь» строк дії картки НОМЕР_1 до липня 2015 року включно, із позовом до ОСОБА_1 банк звернувся 01 квітня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності, у зв'язку з чим підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин укладення кредитного договору та отримання коштів за ним. Кредитор не підтвердив обставин правомірності збільшення процентної ставки до 43,20 % із 36 % річних. Крім того, суд одночасно стягнув і пеню, й штраф, що є подвійною відповідальністю за одне й те ж правопорушення. Поза увагою суду залишилися також обставин про те, що на підставі заяви про застосування строку позовної давності суд мав стягнути неустойку в межах 1 року.

26 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору № б/н від 24 липня 2007 року отримав кредит у розмірі 3 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 21 травня 2008 року кредитний ліміт збільшено до 6 тис. грн.

На підтвердження факту укладення кредитного договору, отримання платіжної картки та користування нею за допомогою банкоматів, терміналів самообслуговування, терміналів для розрахунку в різноманітних торгівельних мережах та часткової сплати заборгованості за кредитом позивачем надано виписку із карткового рахунку відповідача.

Обставини щодо розміру фактично отриманого позичальником кредиту встановлено апеляційним судом із доказів у справі, нова оцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, а тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо одностороннього підвищення банком процентної ставки за кредитом.

Заява на отримання кредиту, підписана позичальником, обумовлює плату за користування кредитом у розмірі 36 % річних на залишок заборгованості.

Проте із розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що розмір процентної ставки неодноразово змінювався, зокрема в період часу із 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року діяла процентна ставка 30 % річних, із 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 34,80 %, а починаючи із 01 квітня 2015 року - 43,20 % річних.

Вирішуючи питання про стягнення процентів за підвищеною процентною ставкою апеляційний суд виходив із того, що відповідно до пункту 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість банку здійснювати заміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку. Якщо протягом 7 днів банк не отримував повідомлення від клієнта про свою незгоду зі змінами, рахується, що клієнт приймає нові умови. Відповідно до пункту 6.3 Умов та Правил, клієнт зобов'язаний отримувати виписки про стан картрахунків та про проведені операції по рахункам.В матеріалах справи міститься виписка по картрахунку, з якої вбачається, що збільшення відсоткової ставки відбулося з 01 квітня 2015 року до 43,20 % річних. Відомостей про те, що відповідач звертався до банку з повідомленням про незгоду зі змінами, матеріали справи не містять.

Разом з тим, погодитися із такими висновками не можна.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина четверта статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній станом на 01 квітня 2015 року).

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній станом на 01 квітня 2015 року) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З урахуванням змісту наведених норм, умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедура підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Разом з тим, матеріали справи не містять згоди ОСОБА_1 на збільшення процентної ставки за кредитом з 01 квітня 2015 року до 43,20 % річних, скріпленої його підписом.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про стягнення збільшеної процентної ставки за користування кредитом.

Крім того, стягуючи одночасно й пеню, й штраф, суд не встановив, які саме порушення кредитного договору становлять підставу нарахування пені та штрафних санкцій, чи не призводить у такому випадку одночасне застосування пені й штрафу до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, що забороняється в силу положень статті 61 Конституції України.

Щодо застосування позовної давності, заявленої відповідачем у справі, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що у правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року.

Відповідно до скрін-шоту з банківського програмного комплексу «Промінь» строк дії картки НОМЕР_1 встановлено до липня 2015 року включно, із позовом до ОСОБА_1 банк звернувся 01 квітня 2016 року, тобто в межах загального строку позовної давності щодо повернення кредиту в цілому.

Разом з тим, для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Таким чином, питання про застосування позовної давності у спорі до вимог банку про стягнення неустойки апеляційним судом вирішено без належного з'ясування обставин справи, які зумовлюють перебіг строків давності за вказаними вимогами.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України і не має можливості встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні, тому рішення апеляційного суду на підставі статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик