Справа № 438/704/18
Номер провадження 2/438/333/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

27 листопада 2018 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Слиша А.Т.,

при секретарі Наминанік О.С.,

за участі позивача ОСОБА_1.,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бориславі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особою, що втратила право користування жилим квартирою АДРЕСА_1

Позовні вимоги мотивує тим, що вона ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 що у м. Бориславі Львівської області.

21 листопада 2001 року в квартирі зареєструвався її онук ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З того часу як відповідач, зареєструвався у квартирі і позивач надала свою письмову згоду, то фактично між нами був укладений договір найму жилого приміщення. Але фактично відповідач не вселився у квартиру і не проживав у ній. Спільного господарства не вели. З часу реєстрації він не проживає у квартирі, а це вже біля вісімнадцяти років.

Даний факт не проживання відповідача підтверджується АКТом обстеження фактичного місця проживання відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.05.2018 року.

Реєстрація відповідача у квартирі який не проживає і не сплачує за комунальні послуги заподіюють позивачу шкоду, так як змушена оплачувати збільшену оплату за комунальні послуги, неможливістю виробити субсидію.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, який діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 04 червня 2018 року у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Не заперечили проти винесення судом заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву.

Крім того, відповідач повідомлявся про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади.

Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутності.

Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши повивача, представника позивача, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 що у м. Бориславі Львівської області, яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 06.09.1993 року реєстраційний НОМЕР_2.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є онук позивача і з 21 листопада 2001 року зареєструвався в даній квартирі. З часу реєстрації відповідач не проживає у квартирі.

Відповідно до акту обстеження квартири АДРЕСА_1 від 22 травня 2018 року, №040 складеним комісією ОСББ «Дев'ятка центр», стверджується факт, що відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживає в даній квартирі 18 років.

Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_5, який пояснив, що відповідач вже тривалий час, не проживає в будинку позивача.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Слід звернути увагу, що судом з'ясовано, що відповідач не мешкає у будинку за місцем реєстрації понад один рік, не сплачує комунальні платежі, поштова кореспонденція, надіслана відповідачу за адресою реєстрації, ним не отримується, при цьому відсутні поважні причини його відсутності в будинку, а тому суд вважає, що відповідач є таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 128, 141, 263, 265, 267-268, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Бориславський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Дата складення повного судового рішення - 04 грудня 2018 року.

Головуючий суддя А.Т. Слиш