Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 201/8668/15-ц

провадження № 61-589св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Червинської М. Є., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року у складі судді Антонюка О. А. та на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики.

Позовна заява мотивована тим, що 04 листопада 2013 року, 15 січня 2014 року та 25 березня 2014 року між позивачем і відповідачем були укладені договори позики, відповідно до яких ОСОБА_4 дав у борг відповідачу грошові кошти на загальну суму 6370 доларів США, що в еквіваленті складає 168 805,00 грн, які відповідач зобов'язався повернути. Однак відповідач свої зобов'язання не виконав і грошові кошти не повернув, а тому позивач просив стягнути з відповідача вказану суму боргу у розмірі 168 805,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено: стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 168 805,00 грн заборгованості за договорами позики та 1710,00 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав умови договорів позики від 04 листопада 2013 року, 15 січня 2014 року та від 25 березня 2014 року, грошові кошти позивачу не повернув, а тому дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_5 суми боргу за вказаними договорами у розмірі 168 805,00 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди під час розгляду справи не врахували, що розписка від 15 січня 2014 року про отримання грошових коштів в сумі 3050 доларів США не містить зобов'язання про їх повернення, у зв'язку з чим є нікчемною.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування немає.

Судом установлено, що 04 листопада 2013 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 позику у сумі 2420 доларів США (64 130 грн по курсу НБУ на момент передачі) строком до 20 листопада 2013 року, про що складено відповідну розписку; 15 січня 2014 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 позику у сумі 3050 доларів США (80 825,00 грн по курсу НБУ на момент передачі), про що складено відповідну розписку; 25 березня 2014 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 позику у сумі 900 доларів США (23 850 грн по курсу НБУ на момент передачі) строком до 25 квітня 2014 року, про що складено відповідну розписку.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України дає підстави для висновку, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За таких обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що розписка від 15 січня 2014 року не містить зобов'язань та дати повернення взятих у борг коштів, а тому є нікчемною, у зв'язку з чим кошти за нею стягненню не підлягають, не заслуговують на увагу як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону (абзац 2 частина перша статті 1049 ЦК України).

Строк пред'явлення вимоги про повернення отриманих за розпискою від 15 січня 2014 року коштів має обчислюватися з моменту пред'явлення боржнику вимоги про погашення боргу.

Згідно з частиною першою статті 60, частиною третьою статті 10 ЦПКУкраїни (в редакції чинній на час ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд першої інстанції, з висновками якого правильно погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки встановив, що ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання за договорами позики не виконав, а тому 168 805 грн підлягають стягненню з позичальника.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

М.Є. Червинська

В.І. Крат