ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2372/18 Справа № 203/314/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він є батьком відповідача, є літньою людиною, пенсіонером, хворіє, отримує пенсію в розмірі 1 297,45 грн на місяць, більшу частину коштів витрачає на сплату комунальних послуг, лікування, та на інші потреби, необхідні для забезпечення життєдіяльності. Отриманих ним коштів не вистачає, тому потребує матеріальної допомоги, яку відповідач як син має можливість надавати, проте від надання йому матеріальної допомоги відповідач ухиляється. В зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн.щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2018 рокупозовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти на його утримання в сумі 3 000 грн. щомісяця, починаючи від 29 січня 2018 року і довічно.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції від 27 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не перевірив належним чином усі обставини справи, не надав належної оцінки усім доказам, посилаючись лише на слова позивача, прийшов до неправильного висновку, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є батьком відповідача (а.с.9), пенсіонером, досяг 79-річного віку, страждає на хронічні хвороби, мешкає сам за адресою: АДРЕСА_2. В період часу з 01 листопада 2006 року по 01 травня 2018 року позивач отримував субсидію на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.3, 4, 6 - 8).

Відповідач мешкає окремо, одружений і має на утриманні малолітню дитину (а.с.30, 31).

Відповідач має постійний заробіток у розмірі мінімальної заробітної плати, працюючи на посаді менеджера у ТОВ «Економ-Схід», також є фізичною особою-підприємцем, вид діяльності якого - роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям. Протягом 2016 - 2017 років від підприємницької діяльності відповідачем задекларовано дохід у сумі 1 480 000 грн. (а.с.29, 42, 64, 65).

У власності відповідача перебувають автомобіль марки «ВАЗ-2107» (рік випуску - 2014) і автомобіль марки «Mercedes-Benz» GLE 250 D 4 MATIC (рік випуску - 2016, придбано 22.09.2016 року) (а.с. 40).

Дружина відповідача - ОСОБА_3, також є фізичною особою-підприємцем, вид діяльності якої - роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах (а.с. 43).

У власності ОСОБА_3 перебувають квартира АДРЕСА_1 (придбано 10.04.2017 року), автомобіль марки «Honda Accord» (рік випуску - 2015, придбано 19.01.2018 року) (а.с.41, 44).

Згідно листу головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07 червня 2018 року №0.184-23625/0/15-18, відповідач та його дружина у період 2016 - 2017 років не менше восьми разів відвідували країни Євросоюзу та Азії (а.с. 62).

Відповідно до листа Державної податкової інспекції у Центральному районі м.Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 18.07.2018 року № 1707/10/04-65-08 дохід від підприємницької діяльності позивач не отримує (а.с.142).

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.202, 205 СК України, виходив з того, що позивач є непрацездатним, вік позивача 79 років, отримує пенсію в розмірі 1 297,45 грн. на місяць, інших доходів не має, за станом здоров'я потребує лікування, отже дійсно потребує матеріальної допомоги, тоді як відповідач має очевидну можливість брати участь в утриманні непрацездатного батька у розмірі, запропонованому останнім.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо наявності підстав для покладення на відповідача обов'язку зі сплати аліментів на утримання непрацездатного батька, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність (в розрахунку одну особу на місяць): з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

З наданих позивачем доказів вбачається, що його пенсія не забезпечує йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при розгляді справи, ігнорування в повному обсязі правової позиції відповідача щодо неможливості надання допомоги батькові не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів по справі, незгоди з висновками суду по їх оцінці та не можуть бути підставою для звільнення його він обов'язку з утримання непрацездатного батька, передбаченого ч.1 ст.202 СК України, а тому висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Колегією суддів не приймаються до уваги докази, додані до апеляційної скарги щодо підприємницької діяльності позивача, оскільки вони не були надані суду першої інстанції, при цьому відповідач жодним чином не обгрунтовує неможливість подання цих доказів суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Крім того, відповідно до листа Державної податкової інспекції у Центральному районі м.Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 18.07.2018 року № 1707/10/04-65-08, дослідженого судом першої інстанції, дохід від підприємницької діяльності позивач не отримує (а.с.142).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04).

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Судові витрати, понесені відповідачем у зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова