АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/9921/15-ц

Провадження № 22-ц/787/308/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання : Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач-відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1,

відповідач-позивач за зустрічним позовом : ОСОБА_2,

третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук Світлана Йосипівна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року, ухваленого в складі судді Тимощук О.Я., повний текст якого складено 12 грудня 2017 року, у справі №569/9921/15-ц,

в с т а н о в и в :

13 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що між ним та ОСОБА_2 26 травня 2014 року укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й. та зареєстрований в реєстрі за № 1230. Відповідно до зазначеного договору, він передав, а ОСОБА_2 отримала 17000 доларів США, які зобов'язалась повернути у строк до 27 травня 2014 року. На дату звернення до суду грошові кошти за договором позики не повернуто, а тому з врахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог від 22 лютого 2017 року просив стягнути на його користь 458660,00 гривень, що станом на 19 лютого 2017 року становить 17000 доларів США.

23 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним внаслідок обману, оскільки будь-яких коштів від ОСОБА_1 не отримувала. З врахуванням заяви про зміну підстав зустрічного позову від 30 травня 2016 року просила суд визнати вказаний договір позики від 26 травня 2014 року недійсним внаслідок обману, оскільки його зміст суперечить закону та не спрямований на реальне настання правових наслідків. Зазначає, що договір позики та заява про згоду на укладення договору позики, на якій нотаріусом засвідчено справжність підпису дружини позивача, викладені не на спеціальних бланках нотаріальних документів, що свідчить про його недійсність.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, задоволено, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й. про визнання договору позики недійсним, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 458 660,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що договір позики між сторонами підписаний, умови договору прочитані та роз'яснені сторонам. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Факту обману в діях позивача щодо обіцянки передачі грошових коштів за договором позики в майбутньому для відповідача ОСОБА_2 не доведено.

В апеляційній скарзі, поданій 21 грудня 2017 року до Апеляційного суду Рівненської області ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог ст. 197 ЦПК України фіксування судових засідань 20 лютого, 06 квітня, 10 травня, 06 липня, 26 вересня, 23 жовтня 2017 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зазначає, що ОСОБА_1 в судове засідання не з'являвся, хоч ухвалою суду від 06 квітня 2017 року визнано його явку обов'язковою. Судом не враховано, що договір позики в силу ст. 1046 ЦК України є реальним та вважається укладеним з моменту передачі грошей, однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту передачі коштів за договором, що свідчить про його неукладеність. Зазначає, що сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти, а тому п. 1 договору позики про те, що на момент підписання договору стверджується факт одержання грошей є нікчемним. Зазначає, що вказаний договір позики було укладено з метою підтвердження факту передачі за договором дарування від 29 травня 2014 року 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1, яка належала ОСОБА_2 на праві власності. Судом залишено поза увагою, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 травня 2015 року, яке набрало законної сили 09 липня 2015 року по справі № 562/3020/14-с вказаний договір дарування визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру. Суд не звернув увагу, що договір позики є недійсним з підстав відсутності згоди на його укладання одним з подружжя, оскільки дружина позивача ОСОБА_4була відсутня в нотаріуса під час підписання 26 травня 2014 року згоди на укладання спірного договору позики.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду є законним, обґрунтованим та справедливим, а доводи апеляційної скарги безпідставні. Просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

З матеріалів справи вбачається і сторонами не оспорюється, що 26 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й. та зареєстрований в реєстрі за № 1230, згідно якого остання отримала від позивача 17000 доларів США, які зобов'язалась повернути у строк до 27 травня 2014 року.

29 травня 2014 року між сторонами укладено договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1, яка належала ОСОБА_2 на праві власності, однак рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 травня 2015 року, яке набрало законної сили 09 липня 2015 року по справі № 562/3020/14-с зазначений договір дарування визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своєю юридичною природою договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів закріплена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту передачі коштів за договором про надання позики що, в силу положень ст. 1046 ЦК України, свідчить про його неукладеність, не ґрунтуються на вимогах закону, досліджених в судовому засіданні доказах та умовах договору позики, з наступних підстав.

В силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Верховний Суд України в постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13, від 24 лютого 2016 року в справі № 6-50цс16 роз'яснив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом першої інстанції на підставі п.11 договору позики, пояснень сторін та третьої особи, показань свідка ОСОБА_2, встановлено, що при укладенні договору позики його умови сторонами погоджені та прочитані, а нотаріусом роз'яснено зміст статей 1047, 1048 ЦК України, що підтверджується власноручними підписами сторін на вказаному договорі.

Підписавши договір позики, відповідач, в силу пунктів 1, 6 договору, підтвердила факт передачі та отримання нею у власність 17000 доларів США від позивача в момент передачі суми позики.

Вбачається, що сума боргу у погоджений сторонами строк відповідачем не повернута, будь-яких доказів про виконання зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_2 не надано, а судом таких доказів не здобуто.

Таким чином, враховуючи, що, укладений між сторонами в письмовій формі договір позики, передбачав передачу коштів за ним в момент підписання, тобто, проставлення позичальником на ньому свого особистого підпису свідчить про отримання суми позики в повному обсязі, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що за договором про надання позики він в дійсності коштів не отримував.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Будь-яких доказів, що гроші за вказаним договором ОСОБА_2 не передавалися, останньою не надано, а матеріали справи таких доказів не містять.

Крім того, відповідач посилається на недійсність правочину з підстав введення її в оману, однак з аналізу статті 1051 ЦК України вбачається, що положення про оспорення договору позики з підстав неотримання грошових коштів позичальником від позикодавця, не застосовується до випадків, коли такий договір був укладений під впливом обману. Тобто, одночасне посилання на недійсность правочину з підстав обману та його безгрошів'я (неотримання грошових коштів) чинним законодавством не передбачено.

Вбачається, що правовідносини між сторонами з приводу укладання договору дарування об'єктом яких є безоплатна передача частини квартири відповідача для позивача, припинилися за рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 травня 2015 року по справі № 562/3020/14-с з моменту укладання вказаного договору дарування. А об'єктом оспорюваного договору позики є грошові кошти в сумі 17000 доларів США, які були передані відповідачу та ним не повернуті. Будь-який доказів того, що об'єкти вказаних правовідносин за договором позики та за договором дарування співпадають чи пов'язані між собою, відповідачем не надано, а в договорах такі відомості сторонами не зазначені.

Будь-яких доказів, що ОСОБА_1 в результаті обману спірних коштів не передав, матеріали справи не містять.

Натомість невиконання зобов'язань ОСОБА_2, що виникли за оспорюваним договором, не може бути підставою для визнання такого договору недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що суд не з'ясував справжню правову природу договору позики, який було укладено з метою виконання ОСОБА_2 безоплатного договору дарування частини квартири від 29 травня 2014 року ОСОБА_1, однак в результаті обману ОСОБА_1 кошти не було передано, а тому вказаний

договір позики підлягає визнанню недійсними на підставі статті 230 ЦК України, оскільки такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником вищевказаних норм права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, договір позики є недійсним з підстав відсутності згоди на його укладання одним з подружжя, не знайшло свого підтвердження з огляду на таке.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦК України, частиною другою статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той із подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той із подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав будь-яких доказів того, що позивач чи його дружина діяли недобросовісно, зокрема доказів того, що ОСОБА_4 не знала чи не могла знати про укладення оспорюваного договору її чоловіком.

Разом з тим, сама по собі наявність чи відсутність згоди на укладення одним з подружжя договору позики не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Що стосується посилань представника ОСОБА_2 на порушення судом норм процесуального права з підстав нездійснення фіксування судових засідань за допомогою звукозаписувального технічного засобу, слід зазначити фіксування судового засідання 20 лютого 2017 року не проводилось в зв'язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті по іншій справі про що секретарем складено відповідну довідку (а.с.226 т. 1); технічне фіксування судових засідання 06 квітня 2017 року та 26 вересня 2017 року здійснювалось на комплекс «Оберіг», що підтверджується журналами судових засідань (а.с. 237-238 т. 1, а.с. 11-17 т. 2, а.с. 20-21 т. 2); фіксування судових засідань 10 травня 2017 року та 06 липня 2017 року не проводилось в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді про що секретарем складені відповідні довідку (а.с.244, 250 т. 1).

Відповідно до частини 1 статті 198 ЦПК України (2004 року) факт фіксування судового засідання технічним засобом підтверджується журналом судового засідання.

Будь-яких зауважень щодо неповноти чи неправильності технічного запису судових засідань чи журналів судових засідань відповідачем не подавались.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено норми процесуального права з підстав проведення розгляду справи за відсутності ОСОБА_1, явка якого ухвалою суду від 06 квітня 2017 року визнана обов'язковою, оскільки неявка в судове засідання позивача явка якого судом визнана обов'язковою, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, якщо позов є підставним, а може бути лише підставою для відкладення розгляду справи в межах строку встановленого ЦПК України.

Крім того, вбачається, що в судових засіданнях брав участь представник позивача, який наділений всіма процесуальними правами та обов'язками сторони по справі.

В судових засіданнях представник ОСОБА_2 зауважила, що судом першої інстанції безпідставно не вирішено питання про відвід судді Тимощука О.Я. на підставі поданої представником відповідача зави про відвід від 26 вересня 2017 року та заявленого клопотання в судовому засіданні 14 листопада 2017 року з тих підстав, що в неї склалася думка в неупередженості та об'єктивності судді (а.с. 4-5 т. 2). Однак з матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2017 року та 14 листопада головуючим суддею Тимощуком О.Я. розглянуті вказані заява і клопотання та винесені ухвали про відмову в їх задоволенні, оскільки доводи представника відповідача є надуманими, а будь-яких об'єктивних підстав для відводу немає (а.с.18-19, 28-29 т. 2).

Оцінюючи доводи представника відповідача ОСОБА_5 щодо незадоволення заявленого відводу судді Тимощука О.Я., колегія суддів Апеляційного суду виходить з правил статті 20 ЦПК України 2004 року, згідно з якими суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді. Однак, ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_2 не наведено обґрунтованих доводів та не надано доказів, які підтверджували б наявність обставин, які в розумінні статті 20 ЦПК України 2004 року були б підставами для відводу судді.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що підстави з яких було заявлено судді відвід є необґрунтованими.

Таким чином, доводи заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову, не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційний суд не вбачає об'єктивних причин для скасування оскаржуваного рішення на підставі п.2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим судом на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд ,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 квітня 2018 року.

Головуючий :

Судді :