Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.11.2018 Справа №607/19125/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі :

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря Т.І. Созанської

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусове зняття особи з реєстраційного обліку ,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, та примусове зняття особи з реєстраційного обліку/

На підставу позовних вимог посилається на ту обставину, що відповідач, його син, уже понад рік без поважних причин не проживає у спірному житлі, не сплачує комунальні платежі і не бере участі в утриманні житла, а тому є усі підстави, передбачені ст. 405 ч.2 ЦК України, позов задовольнити.

В судове засідання зявився позивач, котрий позов підтримав і з підстав, зазначених в тексті позову, просить задовольнити вимоги в повному обсязі.

Відповідач своїм конституційним правом на захист не скористався, заперечень щодо заявленого позову не надав, повноважного представника у суд не направив, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце розгляду справи.

Суд вважає за можливе розглянути справу заочно за відсутності відповідача, оскільки право на участь в судовому процесі є диспозитивним правом, а не обовязком учасників судового процесу.

Всесторонньо та повно дослідивши матеріали справи, Суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу, що стверджується свідоцтвом про право власності від 29.09.1998 року.

Згідно даних будинкової книги у спірній квартирі мають зареєстроване місце проживання позивач, його дружина ОСОБА_3, донька позивача ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2

Спірна квартира є житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод (Термін житло в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце до особа є «вдома», незалежно від облаштування приміщення відповідно до національного закону «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25.09.1996 року)

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50).

Окремо ЄСПЛ у рішенні «Кривицька та Кривицький проти України» від 02.12.2010 року. остаточне від 02.03.2011 року, наголошує на наступному:

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див, рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyelerv. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).

26 липня 2018 року комісією у складі майстрів дільниць ПП Вікторія М, за результатами обстеження квартири АДРЕСА_2 встановлено, що відповідач зареєстрований, однак не проживає. Цей факт підтверджено підписами мешканців квартир 80, 82 та 85 цього ж будинку.

За твердженням позивача його син виїхав за межі України, понад рік без поважних причин не проживає у спірному житлі, не сплачує комунальні платежі і не бере участі в утриманні житла.

У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом і втрачають це право, якщо відсутні в ньому без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На кожну із сторін покладається обовязок доказування. Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності.

Згідно ст. 76-80 ЦПК України, докази сторін мають бути належними, допустимими, достатніми й достовірними.

Зважаючи на дату звернення за судовим захистом (24.09.2018 року) згадуваний вище акт від 26 липня 2018 року не може бути належним і достатнім доказом відсутності відповідача у спірному житлі понад один рік, адже за змістом акту хоча зазначено про відсутність відповідача за місцем реєстрації проживання , проте періоду його відсутності (і чи перевищує цей період річний проміжок часу), не зазначено.

Інших доказів, котрі б вважалися належними, допустимими і достатніми для задоволення позивних вимог позивач, останнім суду не надано.

Відтак оскільки в судовому засіданні не доведено факт відсутності відповідача за місцем реєстрації проживання без поважних причин понад рік, позов не може вважатися підставним та підлягати до задоволення.

Керуючись ст. 4, 13, 82, 263, 265, 280 ЦПК України, ст. 405 ч.2 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_3) до ОСОБА_2 (місце реєстрації проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) про визнання таким , що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, та примусове зняття особи з реєстраційного обліку відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_5