Справа № 158/2550/17 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/802/178/18 Категорія: 50 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Русинчука М.М., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та стягнення аліментів на утримання колишньої дружини, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з ОСОБА_2 вона проживала у фактичних шлюбних відносинах, однак у подальшому 02.11.2015 року вони зареєстрували шлюб у виконкомі Прилуцької сільської ради Ківерцівського району Волинської області, який був розірваний на підставі рішення суду 14.11.2016 року. Зазначала, що під час спільного проживання з відповідачем внаслідок перенесеного тяжкого захворювання висновком МСЕК визнана інвалідом 2 групи загального захворювання безстроково. Вказує, що в добровільному порядку відповідач надавати їй допомогу відмовляється, а тому змушена звернутися із даним позовом.

Просила суд встановити факт спільного проживання з відповідачем як чоловіка та жінки без шлюбу з квітня 2000 року до реєстрації шлюбу 02.11.2015 року. Стягнути з ОСОБА_2 в її користь аліменти на її утримання в розмірі ? частки від його доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без шлюбу з квітня 2000 року до реєстрації шлюбу - 02.11.2015 р. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині відмови у позові, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, є необгрунтованим, оскільки судом не було повно і всебічно з'ясовано обставини цієї справи та належним чином не оцінено докази та аргументи, надані учасниками справи. Вказує, що відповідач перебував на службі у Збройних силах України та користується пільгами, встановленими Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», отримує пенсію в розмірі 4000 грн, інших утриманців відповідач не має, а тому він може сплачувати 1/4 частину всіх видів доходів на утримання її як бувшої дружини.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині позовних вимог, у яких було відмовлено позивачу, а саме в частині щодо стягнення аліментів на утримання дружини, то, додержуючись принципу застосування меж апеляційного перегляду справи, рішення місцевого суду в частині задоволених вимог - про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини без шлюбу - апеляційним судом не переглядається і на предмет законності та обгрунтованості у цій частині не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що вважає рішення суду законним та обгрунтованим, ухваленим виключно з урахуванням обставин справи та на підставі наявних доказів і відповідно до норм закону. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення аліментів на утримання позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримує пенсію по інвалідності, розмір якої є більшим за прожитковий мінімум, встановлений Законом, а тому позивач не може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги, відповідно до норм ч.4 ст.75 СК України.

Із таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.

У справі, що переглядається, установлено, що з квітня 2000 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 02.11.2015 р. зареєстрували шлюб у виконкомі Прилуцької сільської ради Ківерцівського району Волинської області.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14.11.2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4).

Як видно з довідки до Акта огляду МСЕК від 12.12.2007 р., ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності безстроково у зв'язку із загальним захворюванням (а.с.60).

Згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України №7320 від 24.07.2017 р. позивач отримує пенсію з інвалідності, розмір якої з травня 2017 року становив 1412 грн, а відповідно до довідки № 14955 від 09.08.2018 р. - з лютого по липень 2018 року - 1738, 91 грн (а.с.6, 125).

Матеріалами справи також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи довічно внаслідок захворювання, яке пов'язано із захистом Батьківщини. Даний факт підтверджено довідкою до Акта огляду МСЕК від 05.01.2018 р. № 758504 та пенсійним посвідченням (а.с.111-112).

За положеннями частин другої-четвертої статі 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має зазначена непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Саме такою є правова позиція Верховного Суду України із приводу правильного застосування ст. 75, 76 СК України, які передбачають право одного з подружжя на утримання, в тому числі і після розірвання шлюбу, висловлена в постанові від 16.08.2017 р. у справі № 6-1111цс17 та в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 494/1682/15-ц.

Таким чином, вирішуючи позов про стягнення аліментів на утримання дружини, місцевий суд, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, врахував розмір отримуваних доходів позивача, матеріальне становище відповідача.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що на час звернення позивача до суду, а також на час розгляду справи апеляційним судом розмір пенсії позивача як інваліда 2 групи становив 1738 грн, отже, її доходи є вищими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Отже, позивач отримує доходи, що забезпечують їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в її оскаржуваній частині.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та ухвалив законне і правильне рішення.

Отже судове рішення в оскаржуваній позивачем частині є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, крім випадків, передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді