АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року м. Київ

Справа №760/22266/16-ц

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Коробенка С.В. 23 березня 2018 року у м. Києві, дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в сумі 28446,37 грн., неустойки у формі пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 261920,46 грн., а також 3% річних в сумі 8711,01 грн.

Позовна заява мотивована тим, що у відповідності до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.07.2013 відповідач був зобов'язаний щомісячно виплачувати аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 1286,00 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму, та на утримання дочки ОСОБА_9 в розмірі 1032,00 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму. Позивач вказує, що на підставі вказаного рішення були розпочаті два виконавчі провадження щодо кожної дитини. У зв'язку з досягненням старшим сином ОСОБА_4 повноліття виконавче провадження щодо стягнення з відповідача аліментів на його утримання було закінчене, і заборгованість відповідача в даному виконавчому провадженні становить 27653,00 грн. Вказана заборгованість, як вважає позивач, виникла саме з вини відповідача, який мав можливість сплачувати аліменти, оскільки мав постійний дохід, проте ухилявся від своїх обов'язків.

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4758/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

Посилаючись на положення ч.2 ст. 184 СК України позивач просила стягнути заборгованість з виплати аліментів з урахуванням їх індексації, яка за її розрахунком становить 28446,37 грн.. Крім того, на підставі ст. 196 СК України позивач просила стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 261920,46 грн., а також 3% річних в сумі 8711,01 грн. згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26.03.2018 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та неустойки за прострочення їх сплати - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_4 в сумі 27653,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_4 в сумі 100000,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1276,53 грн.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням відповідач, ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідач вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги посилання відповідача на той факт, що суму в розмірі 27791,96 грн. ОСОБА_2 перерахував на користь особисто ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується документально. Також суд першої інстанції порушуючи норми ст. 263 ЦПК України, проігнорував звернення щодо застосування строків позовної давності, та взяв до уваги розрахунок пені, який не відповідає вимогам закону та є невірним, у зв'язку з чим постановив необґрунтоване та незаконне рішення.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь позивача неустойки у формі пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 100000,00 грн., і ухвалити в цій частині нове судове рішення; застосувати спеціальну позовну давність щодо позовних вимог в частині стягнення неустойки у формі пені за прострочення сплати аліментів; вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача вказує на недобросовісну поведінку відповідача, його намагання ухилися від сплати аліментів шляхом затягування розгляду судових справ та ініціювання інших судових розглядів. Вважають, що розмір заборгованості по сплаті аліментів визначений державним виконавцем не підлягає сумніву, а визначений судом першої інстанції розмір пені є обґрунтованим, оскільки відповідач в силу свого матеріального стану має можливість його сплатити. Враховуючи наведене просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України(в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В судовому засіданні представник відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про її задоволення.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 заперечували проти доводів апеляційної скарги, наголошували на тому, що заборгованість виникла з вини відповідача, що він має матеріальну можливість погасити як заборгованість, так і визначений судом розмір пені, а тому просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.16). ОСОБА_4 досяг повноліття 28.10.2015 і до цієї дати проживав разом з матір'ю - позивачем ОСОБА_3, що визнано сторонами у справі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2013 ОСОБА_2 був зобов'язаний виплачувати аліменти в розмірі 1286,00 грн. на користь ОСОБА_3 на утримання їх повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та аліменти в розмірі 1032,00 грн. - на утримання дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, до досягнення дітьми повноліття. Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.11.2013 (а.с.19-24).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.09.2015, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.10.2015, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів (а.с.26-28).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.07.2016 також було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про визначення розміру аліментів. Дане судове рішення було змінено в частині правового обґрунтування рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.10.2016 (а.с.29-36). Постановляючи рішення апеляційним судом було встановлено, що станом на 28.10.2015 розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментах на утримання сина ОСОБА_4 визначений державним виконавцем становить 27653,00 грн., а понесені витрати на купівлю для дітей продуктів та інших речей не можуть бути зараховані в рахунок погашення цієї заборгованості.

Згідно з довідкою Головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 08.04.2016 заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_4 становить 27653,00 грн. З цієї довідки також вбачається, що ОСОБА_2 за період стягнення були здійснені наступні платежі: у лютому 2014 року в розмірі 500, 00 грн.; в липні 2014 року в розмірі 500, 00 грн.; у вересні 2014 року в розмірі 500, 00 грн.; у березні 2015 року в розмірі 500, 00 грн.; у квітні 2015 року в розмірі 250, 00 грн.; у травні 2015 року в розмірі 1250, 00 грн.; у червні 2015 року в розмірі 500, 00 грн.; у серпні 2015 року в розмірі 1000, 00 грн.; у вересні 2015 року 900,00 грн.; у жовтні 2015 року в розмірі 1750, 00 грн. (а.с.39).

Квитанцією ПАТ «КБ ПриватБанк» від 15.12.2016 відповідач ОСОБА_2 підтверджує факт перерахування на рахунок одержувача ОСОБА_4 суми в розмірі 27791,96 грн. (а.с.73, 124).

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

В порядку ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Положеннями ст. 196 СК України визначена відповідальність за прострочення сплати аліментів. Згідно з частиною 1 цієї норми законодавства (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 були внесені зміни до вказаних положень, порядок нарахування та розмір пені змінений не був, встановлені межі нарахування загального розміру неустойки - не більше 100 відсотків заборгованості.

В силу ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В порядку ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, та стягуючи з ОСОБА_2 заборгованість за аліментами суд першої інстанції вказав на те, що бере до уваги розрахунок заборгованості, складений державним виконавцем. Враховуючи, що судова практика, в тому числі - судів вищих інстанції, по-різному вирішує питання щодо порядку нарахування пені на прострочені аліментні платежі, суд виходив з того, що норма закону не обмежувала період нарахування пені за кожним платежем лише тривалістю наступного календарного місяця, і вважав правильним нарахування пені на кожен прострочений платіж протягом усього періоду прострочення сплати такого платежу. Відтак, на переконання суду, розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, який наданий позивачем, згідно з яким загальний її розмір становить 261920,46 грн., не суперечить вимогам закону. Проте, враховуючи значний розмір неустойки, який згідно з законом підлягає стягненню з відповідача, беручи до уваги його матеріальний стан та його ставлення до виконання своїх зобов'язань, визначених судовим рішенням, суд вважав можливим зменшити розмір неустойки до 100000 грн..

Крім того, оскільки відносини між сторонами регулюються СК України, суд не вбачав підстав для застосування до них ст. 625 ЦК України в частині стягнення 3% річних.

Проте, в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може.

Перш за все колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач погоджується з рішенням суду в частині стягнення з нього суми заборгованості по аліментах в розмірі 27653,00 грн., на цьому ним наголошено в судовому засіданні і в апеляційній скарзі відсутні доводи та вимоги щодо цієї частини рішення суду першої інстанції.

Не оскаржує в цій частині рішення суду і позивач, вона погодилась як визначеною судом сумою заборгованості, так і визначеним судом розміром пені.

Не оскаржено сторонами і рішення суду в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Таким чином, межі апеляційного розгляду становлять вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів, порядок їх нарахування та застосування строку позовної давності, як на тому наголошує сторона відповідача в доводах апеляційної скарги.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обов'язку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобов'язань.

Виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, то за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 № 6-300цс16.

Як вбачається з наведених вище норм процесуального законодавства, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому наразі в практиці суду касаційної інстанції немає висновку про відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду (відповідно до ч.3 ст. 403 ЦПК України).

Судом першої інстанції не наведені підстави за яких він відступає від правової позиції висловленої раніше Верховним Судом України. До того ж суд першої інстанції не здійснив перевірку розрахунку наведеного стороною позивача. Зокрема, у наданому позивачем розрахунку суми пені було здійснено її нарахування із суми з урахування індексу інфляції, проте вимоги щодо нарахування інфляційних витрат були відхилені судом першої інстанції. Також у прийнятому судом розрахунку не були враховані здійснені відповідачем оплати аліментів. А тому висновок суду першої інстанції про те, що розрахунок пені в розмірі 261920,46 грн. за прострочення сплати аліментів, який наданий позивачем, не суперечить вимогам закону не можна визнати обґрунтованим. При цьому судом не конкретизовані і обставини, які ним враховані при зменшені розміру, з огляду на те, що сторона відповідача на такі обставини не посилалась, вказували виключно на неправильність наданого позивачем розрахунку та просила про застосування строків позовної давності.

Беручи до уваги вищевикладене, та здійснивши перевірку наданого стороною відповідача розрахунку, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невірного визначення судом розміру пені та вважає обґрунтованим наведений відповідачем в апеляційній скарзі розмір в сумі 8619 (вісім тисяч шістсот дев'ятнадцять) гривень 63 копійки, так як він розрахований з урахуванням правової позиції Верховного Суду України.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на застосування строків позовної давності, оскільки в силу ст. 20 СК України, до даних правовідносин вони не застосовуються.

В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А відповідно до п.13 цієї статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки заявлені позовні вимоги задоволені частково, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 551, 20 грн., так як цей розмір був мінімальним на час звернення до суду з даними позовом, а 1% від суми задоволених позовних вимог є меншим за вказану суму.Також враховуючи, що вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, то наявні підставі для здійснення компенсації відповідачеві понесених ним судових витрат за рахунок позивача, проте у розмірі, що становить 150% від суми, яка мала була сплачена позивачем при зверненні до суду, це становить суму 826,80 грн. Саме такий розподіл судових витрат суд вважає пропорційним до задоволених вимог кожної із сторін.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення пені та судових витрат. В решті рішення суду відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 березня 2018 року скасувати в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення пені та судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_4 в сумі 8619 (вісім тисяч шістсот дев'ятнадцять) гривень 63 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 551, 20 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 826, 80 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 22.06.2018