ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/17390/17

Провадження № 22-ц/818/354/18

30 листопада 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання: Брулевич В.В., Прокопчук І.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Шмадченко С.І.,-

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом, після збільшення вимог якого просив стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача інфляційні втрати за прострочення виконання зобов'язання по поверненню позики за період з 01.02.2016 року по 01.11.2017 року в сумі 30 496 грн. 82 коп., 3% річних за період з 01.02.2016 року до 06.11.2017 року в сумі 5 223 грн. 55 коп., проценти від суми позики за період з 01.03.1998 року до 06.11.2017 року в сумі 214 707 грн. 89 коп., моральну шкоду в сумі 120 000 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 01.03.1998 р. ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 в борг 3 000 доларів США строком на 1 рік. Свої зобов'язання щодо повернення боргу він не виконав, і рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.07.2004 року з ОСОБА_3 було стягнуто суму заборгованості у розмірі 15 990 грн., 3% річних у розмірі 1 439 грн., моральну шкоду в сумі 3000 грн., а всього 20 429 грн.

З цього часу рішеннями судів з ОСОБА_3 на користь позивача стягувалися інфляційній втрати та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Вказані рішення судів не скасовані, набули чинності, за ними відкриті виконавчі провадження для їх примусового виконання, однак заборгованість відповідачем до даного часу не погашена.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто інфляційні втрати за період з 01.02.2016 року по 01.11.2017 рік у сумі 30 496 грн. 82 коп.; 3% річних за період з 01.02.2016 року по 06.11.2017 рік у сумі 5 223 грн. 55 коп.; компенсацію моральної шкоди у сумі 2 000 грн., 704 грн. 80 коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що судовими рішеннями встановлено факт отримання ОСОБА_3 позики у ОСОБА_1 у розмірі 3000 доларів США. Позичені кошти на час розгляду справи не повернуті, тому до відповідача підлягає застосуванню встановлена ст. 625 Цивільного кодексу (ЦК) України відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання, а саме стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Проценти за користування позикою не є мірою відповідальності за порушення грошового зобов'язання, тому стягненню з ОСОБА_3 не підлягають. Врахувавши ступінь душевних страждань позивача від несвоєчасності повернення грошових коштів, суд також стягнув з відповідача 2 000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати заочне рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що стягнення процентів за користування позикою не залежить від застосування відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання і може застосовуватися одночасно. Розмір моральної шкоди судом занижено. Враховуючи тривалість невиконання ОСОБА_3 зобов'язань по поверненню коштів та дій, що вчиняються позивачем по поверненню належних йому грошей, завдана йому діями відповідача моральна шкода має бути стягнена у розмірі 120 000,00 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Кісь П.В. від 04 липня 2018 року провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року відкрито (а.с. 89).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 09 жовтня 2018 року визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. (а.с. 128)

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду від 25 травня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та відшкодування моральної шкоди не оскаржується, в цій частині законність та обґрунтованість рішення не переглядається.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставою зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як встановлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, 01.03.1998 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 3 000 доларів США зі строком повернення через 1 рік. Свої зобов`язання по поверненню коштів ОСОБА_3 не виконав. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.07.2004 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу за договором позики від 01.03.1998 року у розмірі 15 990 грн., 3% річних у розмірі 1 439 грн., моральну шкоду в сумі 3 000 грн., а всього 20 429 грн. (а.с. 10).

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.07.2004 року набрало законної сили і не скасовано.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Отримання ОСОБА_3 позики у ОСОБА_1 у розмірі 3000 доларів США строком на 1 рік підтверджується також постановою Заступника начальника РВ ЗМУ УМВС України у Харківській області про відмову у порушенні кримінальної справи від 21.03.2001 року, що містить особисті пояснення ОСОБА_3 з цього приводу (а.с. 31)

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статтей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що укладеним між сторонами договором позики сплата процентів за користування коштами сторонами не визначено.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України за своєю природою відрізняються від процентів, що підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами (статті 536, 1048 ЦК України). У встановленому ст. ст. 536, 1048 ЦК України порядку проценти нараховуються як плата за правомірне користування чужими грошовими коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені вказаними статтями проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Після цього до боржника застосовується відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання і стягненню підлягають три відсотки річних та інфляційні збитки.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року № 12-14гс18, та постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 295/2183/17, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що проценти за користування позикою не є мірою відповідальності за порушення грошового зобов'язання, однак помилково відмовив у їх стягненні з цієї підстави.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 01.03.1998 року уклали договір позики строком на 1 рік, тобто до 01.03.1999 року. Розмір процентів за користування позикою сторони не визначили, тому їх розмір має визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України (надалі НБУ).

При цьому колегія суддів вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Отже, позов ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування позикою підлягає задоволенню частково, в межах строку позики, тобто за один рік.

Згідно листа НБУ № 31-0005/78920 від 20 листопада 2017 року з 01.03.1998 року по 17.03.1998 року облікова ставка НБУ складала 44,0 % річних, з 18.03.1998 року по 20.05.1998 року - 41,0 % річних, з 21.05.1998 року по 28.05.1998 року - 45,0 % річних, з 29.05.1998 року по 06.07.1998 року - 51,0 % річних, з 07.07.1998 року по 20.12.1998 року - 82 % річних, з 21.12.1998 року по 28.02.1999 - 60 % річних (а.с. 28).

Враховуючи викладене, проценти за користування позикою, що підлягають сплаті ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за період з 01.03.1998 по 28.02.1999, складають 1 940 доларів США 96 центів:

ПеріодСума позики (долари США)% ставка в абсолютному вираженніКількість днів% за користування позикою
01.03.1998 року по 17.03.1998 року 30000,441761,.03.1998 року по 20.05.1998 року30000,4168215,6712329
21.05.1998 року по 28.05.1998 року 30000,45829,5890411
29.05.1998 року по 06.07.1998 року 30000,5139163,4794521
07.07.1998 року по 20.12.1998 року 30000,821671125,534247
21.12.1998 року по 28.02.1999 року30000,670345,2054795

Станом на 30 листопада 2018 року 1 940 доларів США 96 центів еквівалентні 55 105 грн. 60 коп. (1940,96*28,3909) за курсом НБУ, розміщеному на сайті www.bank.gov.ua.

Щодо відшкодування розміру відшкодування моральної шкоди, то відповідно до положень ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.п.3, 9 постанови від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити відповідні мотиви.

Спірні правовідносини виникли із договору позики. Згідно ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором. Доказів того, що сторони у справі домовилися про відшкодування моральної шкоди на випадок невиконання зазначеного договору позивач не надав.

Обгрунтовуючи факт надання йому відповідачем моральної шкоди,позивач посилався як на тривале невиконання зобов»язань так і на тривале невиконання попередніх рішень суду про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики від 01.03.1998 року.

З урахування викладених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_1 завдано моральної шкоди тривалим невиконанням рішення суду та стягнув з відповідача на його користь в рахунок відшкодування зазначеної шкоди 2 000 грн.. Визначений судом розмір моральної шкоди відповідає принципу розумності і справедливості та є достатнім.

В порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України представником позивача в суді апеляційної інстанції не доведено не співмірності страждань ОСОБА_1 та розміру стягнутого судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою. В цій частині належить ухвалити нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити частково. В частині відшкодування моральної шкоди рішення суду є законним та обґрунтованим, скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування позикою скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування позикою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 55 105 (п'ятдесят п'ять тисяч сто п'ять) гривень 60 (шістдесят) копійок процентів за договором позики від 01 березня 1998 року.

В частині розміру відшкодування моральної шкоди рішення суду залишити без змін.

В іншій частині заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2018 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний