Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 489/506/16-ц

провадження № 61-39263св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2018 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року № 92555-SOGL у розмірі 64 138, 14 дол. США.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 05 жовтня 2007 року банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 22 000, 00 дол. США, який позичальник зобов'язувалась повернути у строк до 26 вересня 2010 року та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання зобов'язання між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Відповідачі зобов'язання з погашення кредитної заборгованості перед банком належним чином не виконували, у зв'язку з чим у них виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2018 року у позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оскільки позивач 06 серпня 2009 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, то позовна давність щодо пред'явлення вимог до відповідачки має обраховуватись, починаючи з 07 серпня 2009 року. Позивач мав звернутись з цим позовом до відповідачки до 07 серпня 2014 року, оскільки відповідно до пункту 6 кредитного договору позовна давність сторонами визначена у п'ять років. Позивачем не надано жодних належних та обґрунтованих доказів поважності причин такого пропуску. Щодо вимог до відповідача ОСОБА_4, то позивачем також пропущена позовна давність з пред'явлення вимог, оскільки банк більше шести років не вчиняв жодних дій, спрямованих на стягнення заборгованості з відповідача як поручителя.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів та штрафу з ОСОБА_3 скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення цих вимог. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку 8 730, 51 дол. США процентів за користування кредитом, 10 252, 19 грн штрафу та 7 885, 19 грн судових витрат, у іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції у відповідній частині, посилався на те, що за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналіз укладених сторонами угод, пов'язаних з видачею кредиту, дає підстави для висновку про відсутність домовленості щодо розміру процентів після припинення дії кредитного договору. У зв'язку із цим розмір процентів необхідно визначати на рівні облікової ставки НБУ, який за результатами обрахунку, здійсненого апеляційним судом, у межах п'ятирічної позовної давності складає 8 730, 51 дол. США. Також з боржника підлягає стягненню штраф у сумі 250, 00 грн + 10 002, 19 грн (5 % від суми позову) за порушення строків платежу грошового зобов'язання за період після ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет застави (пункт 6.6. кредитного договору).

ОСОБА_3 у липні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову апеляційної інстанції у частині скасування рішення суду першої інстанції про відмову у позові про стягнення відсотків та штрафу, залишити в цій частині рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права. Заявник зазначила, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування відсотків та неустойки поза строком його дії.

Відзив на касаційну скаргу на надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 08 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 92555-SOGL, за умовами якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у загальній сумі 22 000, 26 дол. США до 26 вересня 2010 року під 16, 00 % річних за користування кредитними коштами. У разі порушення зобов'язань з повернення кредиту розмір процентів збільшується до 48, 00 % річних (пункт 4.3. кредитного договору).

Сторони у пункті 6 укладеного ними кредитного договору дійшли домовленості щодо збільшення тривалості позовної давності до 5 років за вимогами про стягнення боргу, процентів та штрафних санкцій.

05 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір

№ 92555-CRED про видачу траншу в розмірі 22 000, 00 дол. США, за умовами якого позичальник повинен погашати кредитну заборгованість щомісячними платежами, починаючи з 12 листопада 2007 року й закінчуючи 27 вересня 2010 року, а також договір № 92555-CARD про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки «Мікрокредит».

Згідно з наданим банком розрахунком у позичальника станом на 09 грудня 2015 року існувала заборгованість у розмірі 64 138, 14 дол. США за кредитом (основний борг - 15 219, 94 дол. США; проценти - 45 853, 61 дол. США; штраф (фіксована частина) - 10, 91 дол. США та штраф (процентна

складова) - 3 053, 68 дол. США).

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 20 жовтня 2008 року банк надіслав на адресу позичальника вимогу про дострокове погашення кредиту у повному обсязі та зміну строку дії кредитного договору до 05 листопада 2008 року.

Внаслідок пред'явлення банком 06 серпня 2009 року позову до позичальника про звернення стягнення на предмет застави відбулось переривання перебігу позовної давності, який заново почався наступного дня після зазначеного звернення до суду, тобто з 07 серпня 2009р.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням наведеного у досліджуваній справі Верховний Суд зробив висновок про відсутність у банку правових підстав нараховувати передбачені договором проценти та неустойку на них до повного погашення заборгованості за кредитом з огляду на те, що 20 жовтня 2008 року банк пред'явив до відповідачів вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове виконання кредитного зобов'язання.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції належним чином не застосував та дійшов необґрунтованих висновків про можливість стягнення заборгованості за процентами, що нараховані після зміни строку виконання основного зобов'язання.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з доводами заявника у цій частині, з огляду на що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Щодо застосування судом першої інстанції позовної давності

Враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції ОСОБА_3 надала суду заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Разом з тим позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів та неустойки на них є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після настання строку погашення кредиту у повному обсязі позивач не вправі нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції безпідставно зробив посилання на сплив позовної давності як одну з підстав відмови у позові, встановивши, що у банку не було підстав для нарахування процентів та неустойки на них після зміни строку виконання зобов'язання.

Із системного аналізу відповідних норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів та неустойки на них, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суд першої інстанції помилково застосував у цій частині позовну давність.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суд першої інстанції ухвалив правильне за змістом його резолютивної частини рішення, проте із зазначенням помилкової підстави, то таке рішення підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на сплив позовної давності як на підставу про відмови у позові в частині стягнення відсотків та нарахованої на них неустойки, починаючи з 05 листопада 2008 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2018 року скасувати.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2018 року змінити в частині визначення правової підстави відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», виключивши з його мотивувальної частини посилання на сплив позовної давності стосовно вимог про стягнення відсотків та нарахованої на них неустойки, починаючи з 05 листопада 2008 року.

У іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик