Справа № 699/113/18
Номер провадження № 2/699/238/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2018 року м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Линдюка В.С.,

секретар судового засідання Сміян А.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у підготовчому засіданні у залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Зарічанської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом,

В С ТА Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_3.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона єдиний спадкоємець померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3, яка була її матір'ю, після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 Під час підготовки документів для оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок. З цих підстав нотаріусом 17.08.2017 року відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, про що ним винесено відповідну постанову.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилась. Причин неявки суду не повідомила.

Представник позивача, яка діє на підставі довіреності від 26.02.2018 року, підтримала позовні вимоги з підстав зазначених у позові, просила їх задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи у судове засідання не з'явився. Водночас до початку розгляду справи по суті до суду надійшла заява відповідача про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутність його представника.

Відповідно до ст.ст. 4, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення про задоволення позову, у в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 13.07.1998 року серія НОМЕР_2, виданого Зарічанською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

Факт родинних відносин позивача з померлою ОСОБА_3, що вона є її рідною донькою, тобто спадкоємцем першої черги, підтверджується: копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 15.07.1981 року, відповідно до якого після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2; копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 24.09.1965 року, відповідно до якого її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Згідно довідки Зарічанської сільської ради від 12.12.2017 року № 540 відповідно до записів погосподарських книг за 1991-1995 роки № 1 (особ. рах. № 278), за 1996-2000 роки № 1 (особ. рах. № 268), за 2001-2005 роки № 2 (особ. рах. № 516), за 2006-2010 роки № 1 (особ. рах. № 14), за 2011-2015 роки № 13 (особ. рах. № 0364-5), з 2016 року № 10 (особ. рах. № 0359-5) за померлою ОСОБА_3 обліковується домогосподарство за адресою: АДРЕСА_2

З технічного паспорту, виготовленого 07.02.2017 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 складається з житлового будинку «А-1», прибудови «а», ганку «б», сараю «в», погрібу «г», вбиральні «д», огорожі «1-2», що підтверджується копією технічного паспорту.

Факт прийняття спадщини ОСОБА_3 позивачем підтверджується довідкою приватного нотаріуса ОСОБА_6 від 17.08.2017 року № 423/02-31. Відповідно до змісту якої після смерті ОСОБА_3 нотаріусом заведено спадкову справу № 18/2017, реєстраційний номер у Спадковову реєсті № 60225757. Також вказано, що крім ОСОБА_2 із заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 у нотаріальну контору ніхто не звертався.

Водночас постановою від 17.08.2017 року приватним нотаріусом відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколами до неї.

Відповідно до змісту п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що у разі відкриття спадщини, cтрок на прийняття якої закінчився до 01.01.2014 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Крім цього, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01.01.2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Відповідно до змісту ст.ст. 524-526 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Згідно з ст.ст. 527, 529 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до змісту листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті.

Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом.

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Таким чином, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу.

Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги, у суду відсутні сумніви про те, що померлій ОСОБА_3 за життя належав житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 який увійшов до складу її спадщини, а позивач є її донькою, тобто спадкоємцем першої черги за законом, що свідчить про наявність підстав для визнання за нею права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування за законом.

Задовольняючи позовні вимоги суд також враховує, що таке визнання права власності за ОСОБА_2 не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Водночас з урахуванням позиції позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за нею, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354-355, пп. 15.5 п. 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Задовольнити цивільний позов ОСОБА_2 до Зарічанської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованою та проживаючою за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Черкаської області через Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.03.2018 року.

Суддя Линдюк В.С.