Справа № 456/1140/17 Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М.
Провадження № 22-ц/811/248/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2 та його представника -

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року та на додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до сільської ради с. Нижня Стинава про визнання права власності, часткове визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовною заявою до сільської ради с. Нижня Стинава Стрийського району Львівської області та просив частково визнати недійсним договір дарування від 23.05.2008р. на ім'я ОСОБА_4, визнати право власності. В обґрунтування позовних вимог позивач, покликався на те, що сільська рада села Нижня Стинава на подану ним заяву про визнання господарської будівлі його майном, а також заяву-звернення до громади від 10.04.2011р., посилаючись на факти його будівництва, видала йому довідку від 18.04.2011р. №188, де визнала, що господарська будівля - цегляна стайня з стодолою, була ним побудована на державній землі. Проте, коли він мав намір виробити технічну документацію, сільська рада відмовила йому і порекомендувала звернутися до суду. Також повідомила, що ця господарська споруда на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 23.05.2008р. належить ОСОБА_4 Проте у свідоцтві про право власності на жилий будинок від 15.03.1993 року, виданому його матері ОСОБА_5, цегляний сарай не вказано.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Додатковим рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до сільської ради села Нижня Стинава про часткове визнання недійсним договору дарування - відмовлено.

Рішення суду та додаткове рішення оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що районний суд не врахував, що він побудував сарай за свої кошти на державній землі на підставі заповіту. Вказує, що сільська рада відмовила йому у виготовленні технічної документації на господарську будівлю, та порекомендувала звернутися до суду. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позову. Просить рішення суду та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, проте представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що мати позивача ОСОБА_5 склала заповіт від 15.12.1997р., який посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Чернилевською М.М. та зареєстрований в реєстрі за №2-6893, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належний їй на праві приватної власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1, заповіла своєму сину ОСОБА_2 (а.с.7 т.1).

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 18839864 від 16.05.2008 року вбачається, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 виданого 15.03.1993 року, зареєстрованого в Стрийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації за № 170 в книзі № 1, за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок А-1, вбиральня Г, сарай Д, огорожа 1, ворота 2 (а.с.118 т .1).

Судом установлено також, що відповідно до договору дарування будинку від 23.05.2008 року, який посвідчено державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., та зареєстровано в реєстрі за № 3961, ОСОБА_5 як дарувальник подарувала, а обдаровуваний ОСОБА_4 (брат позивача) прийняв у дар житловий будинок разом з належними до нього господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 та розміщений на землях сільської ради (а.с.115-116). Житловий будинок А-1 дерев»яний, складається з однієї кухні та однієї житлової кімнати площею 17,9 кв.м, до нього належать такі господарські споруди: дерев»яна вбиральня Г, цегляний сарай Д, огорожа, металеві ворота.

Сторонами договору дарування, який оспорюється позивачем в частині дарування сараю, є ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Відповідно вони є особами, прав та обов'язків яких безпосередньо стосується спір, проте не залучені до розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду спору) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

З матеріалів справи убачається, що під час розгляду справи суд неодноразово роз'яснював і звертав увагу позивача на обставину, щодо належності суб'єктного складу відповідачів по заявленому позову, однак позивач настоював, що відповідачем по справі повинна бути сільська рада.

Враховуючи вищенаведене, а також виходячи з диспозитивності судового процесу і положень ст. 33 ЦПК, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи убачається, що земельна ділянка, яка знаходиться в АДРЕСА_1 надана в оренду ОСОБА_4 16.12.2010 року, що стверджується довідкою Нижньо-Стинавської сільської ради № 189 від 18.04.2011 року (а.с.9).

Судом установлено, що спірна земельна ділянка ОСОБА_2 не надавалася.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів належності йому спірного сараю, а також встановивши, що земельна ділянка у встановленому порядку позивачу під уже збудоване нерухоме майно не надавалася, дійшов правильного висновку про відмову у позові, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Довідка №188 від 18.04.2011р. Нижньо- Стинавської сільської ради, вірно не взята судом до уваги, оскільки не містить фактичних відомостей про здійснення будівництва за власні кошти позивача (а.с.8 т.1).

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Рішення та додаткове рішення суду відповідають вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування судових рішень не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року та додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 06.12.2018р.

Головуючий

Судді