Справа № 397/1229/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.2018 року. Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Мирошниченка Д.В.,

за участю: секретаря судового засідання Волошаненко М.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивачів ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Олександрівка цивільну справу за позовом представника ОСОБА_2, яка діє в інтересах позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Голиківська сільська рада Олександрівського району Кіровоградської області, Олександрівська районна державна нотаріальна контора про визнання заповітів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в якому просить:

- визнати недійсним заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_7 секретарем Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області від 14.02.2014 року за № 08;

- визнати недійсним заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_7 секретарем Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області від 06.02.2015 року за № 05.

В обгрунтування позову зазначила, що 09.07.2017 року померла мати позивачів - ОСОБА_7 Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0464, площею 3,88 га та земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0465, площею 3,88 га, розташовані на території Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області. Олександрівською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_7, 27.07.2017 року заведена спадкова справа за номером у спадковому реєстрі 61005762. Позивачі звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, але виявилося, що їх мати за життя склала заповіти, яким все свої майно заповіла їх сестрі ОСОБА_6 На користь ОСОБА_1 її матірю було складено заповіт, посвідчений секретарем Голиківської сільської ради від 02.07.2007 року за № 75, яким вона заповіла їй земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:0465. Після цього секретарем Голиківської сільської ради було посвідчено ще два заповіти від імені ОСОБА_7, а саме заповіт від 14.02.2014 року за № 08 та заповіт від 06.02.2015 року за № 05. ОСОБА_7 хворіла та потребувала постійного стороннього догляду; перебувала на консультативному обліку у лікаря-психіатра Олександрівської ЦРЛ з діагнозом епілептиформний синдром з великими судомними нападами. Також, вона перебувала на диспансерному обліку в Голиківському ФАПі у звязку з захворюваннями: ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ ст., дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст., епілепсія. З 18.11.2014 року ОСОБА_7 перебувала на консультативному обліку у лікаря-психіатра Олександрівської ЦРЛ з діагнозом: судинна деменція з епілептифорним синдромом. Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого за № 4400/541, ОСОБА_7 страждала епілепсією протягом останніх 10 років. Таким чином, вона не могла усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій. Заповіти, посвідчені секретарем Голиківської сільської ради від 14.02.2014 року за № 08 та від 06.02.2015 року за № 05, складені особою, яка через власний стійкий розлад здоровя, психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вони порушують права позивачів як спадкоємців першої черги на все спадкове майно, так як вони є доньками спадкодавця, а тому, вважають, що оспорювані заповіти повинні бути визнані недійсними.

У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити на підставі обставин, викладених в позовній заяві.

Представник позивачів у судовому засіданні пояснила, що мати позивачів хворіла, перебувала на обліку у лікаря-психіатра Олександрівської ЦРЛ та Голиківському ФАПі, що підтверджується відповідними документами. Тому, під час складання заповітів на користь відповідача 14.02.2014 року та 06.02.2015 року, через розлад здоровя, психічний та емоційний стан, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Також зазначила, що матірю позивачів в 2007 році було складено заповіт, яким вона одну земельну ділянку заповіла позивачу ОСОБА_1, а вже оспорюваними заповітами, заповіла все своє майно відповідачу. Вважає, що вказаними заповітами права позивачів були порушені.

Вищевикладене підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи, призначеної під час судового розгляду. Вказана експертиза проведена відповідно до норм чинного законодавства, кваліфікованими та належними експертами.

Під час судових дебатів, представник позивачів також зазначила, що при посвідчені заповітів посадовою особою було порушено ряд вимог, які передбачені «Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування».

Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Пояснив, що мати позивачів за життя заповіла все майно, в тому числі земельні ділянки, відповідачу. За період хвороби матері відповідач здійснювала за нею догляд. В цей же період нею було складено заповіти, які не має підстав вважати недійсними, оскільки заповідач усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, а докази того, що на момент підписання заповітів ОСОБА_7 не могла керувати своїми діями та усвідомлювати їх - відсутні. Насамперед, це стосується заповіту від 14.02.2014 року, оскільки належних даних про наявність у заповідача захворювання на зазначену дату, суду не надано. Права позивачів не порушені. А тому, підстав для задоволення позову не має.

Крім цього, просив висновок судово-психіатричної експертизи не брати до уваги, так як він проведений не усіма атестованими експертами в реєстрі атестованих експертів відсутні дані про атестацію експертів ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Представник третьої особи Олександрівської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не з?явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень проти позову не має (а.с. 63, 156).

Представник третьої особи Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що у 2014 році та у лютому 2015 році працювала секретарем вказаної сільської ради та посвідчувала заповіти. У лютому 2014 році ОСОБА_7 прийшла до сільської ради та було складено заповіт від її імені, яким вона заповіла земельну ділянку ОСОБА_6 При цьому, ОСОБА_7 перебувала у здоровому глузді, розуміла значення своїх дій, жодних розладів у стані її здоров?я вона не помітила, а тому вважала її дієздатною.

У лютому 2015 року до сільської ради прийшла ОСОБА_6 та повідомила, що ОСОБА_7 має намір скласти новий заповіт, але через свій похилий вік (не можливістю належним чином пересуватися), вона не має змоги прийти до сільської ради для складення заповіту. Тому, вона пішла до ОСОБА_7 додому, де остання їй повідомила, що бажає заповісти, надала відповідні документи і вона повернулася до сільської ради для складання заповіту за допомогою комп?ютерної техніки.

У подальшому вона повернулася до ОСОБА_7, прочитала їй заповіт і остання його підписала. Зазначила, що ОСОБА_7 пересувалася до будинку, була у здоровому глузді, але категорично стверджувати про відсутність у заповідача на той момент психічного захворювання вона не може, так як знала, що ОСОБА_7 до цього хворіла і вже не ходила (не виходила з будинку). На її думку, під час підписання другого заповіту (06.02.2015 року), ОСОБА_7 усвідомлювала значення своїх дій, була психічно здорова.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що працює лікарем-психіатром Олександрівської ЦРЛ. Донька ОСОБА_11 ОСОБА_6 зверталася до нього вказуючи на те, що її мати в останні місяці змінилася у поведінці, змінився її стан, почувалася гірше, неадекватно себе поводила. ОСОБА_7 він бачив в листопаді 2014 року. При огляді вона дійсно поводила себе не адекватно. Ним було встановлено діагноз, призначено лікування, постановлено особу на облік. Згодом донька ще раз зверталася з приводу призначення лікування. А в грудні 2016 році донька ОСОБА_6 зверталася за довідкою для подання її до сільської ради для оформлення опіки над матірю. Він ознаків судомних нападів не бачив, їх наявність було встановлено зі слів, за допомогою не зверталися. ОСОБА_7 станом на 14.02.2014 року та 06.02.2015 року не могла усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними. Недоумство розвивається не раптово, а поступово, раптове його виникнення можливе після інсульта. ОСОБА_7 не могла видужати після того, як він бачив її в листопаді 2014 року. Її стан міг лише погіршуватися.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що працює завідуючим Голиківського ФАПу. ОСОБА_7 перебувала на диспансерному обліку на Голиківському ФАПу у звязку з ішемічною хворобою серця, гіпертонічною хворобою, дисциркуляторною енцефалопатією, епілепсією. Вона хворіла близько 10 років.

Часто викликали його додому при тяжких станах епілептичних нападах. Хворій призначалося лікування, надавалася невідкладна медична допомога. ОСОБА_7 перебувала на обліку в лікаря-психіатра Олександрівської ЦРЛ. Внаслідок епілепсії розвивається розумова слабкість, людина стає загальмованою, неадекватною. У 2014 році він викликався до ОСОБА_7, при цьому стан її був загальмований. Після епілептичних нападів людина зазвичай не памятає, що з нею відбувається. Протягом 2015 року вона перебувала також в загальмованому стані, мала тяжку ходу. У 2016 році вона не рухалася. Епілепсія хвороба не виліковна та в подальшому лише прогресує. Станом на 2007 рік ОСОБА_7 вже мала хворобу епілепсію. При даній хворобі порушується робота головного мозку. ОСОБА_7 раніше до 2007 року перенесла інсульт чи епілептичний напад.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що проживав поряд з ОСОБА_7 Спочатку, коли баба ОСОБА_7 проживала сама, було все добре. А коли, до неї переїхали проживати ОСОБА_6, вона почала менше виходити на двір. Тамара забороняла їй спілкуватися, пригнічували її. Вона постійно працювала, протягом дня навіть не заходила до хати. ОСОБА_7 мала епілепсію. Він неодноразово допомагав їй при нападах. З 2010 року вона хворіла. У 2014 році можливо вона ще впізнавала осіб, а в 2015-2016 роках вона вже не впізнавала нікого. Покращення в її стані не було. Вона постійно перебувала в пригніченому стані, боялася ОСОБА_6. Не памятає, щоб ОСОБА_7 мала епілептичні припадки у 2007 році. З 2014 року він майже не спілкувався з ОСОБА_7, лише іноді віталися.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що постійно спілкувалася з ОСОБА_7, а останні три-чотири роки до смерті вона її не бачила. Вона хворіла та переважно перебувала вдома. Був випадок, коли ОСОБА_7 йшла по воду і впала, так як мала приступ епілепсії, її рятували. Останні рік два ОСОБА_7 була лежачою. Про стосунки з доньками їй не відомо, з цього приводу вони не спілкувалися.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що є рідною сестрою ОСОБА_7, позивачі та відповідач є її племінницями. Вказала, що сестра хворіла, не впізнавала її. Вона мала епілепсію. Могла довго дивитися на неї, а потім почати щось говорити інше ніж її запитувала. Щодо посвідчення нею заповітів їй нічого не відомо.

Ухвалою суду від 20.10.2017 року зупинено провадження у справі у звязку з призначенням посмертної судово-психіатричної експертизи (а.с. 97-99).

Ухвалою суду від 31.01.2018 року поновлено провадження у справі у звязку з надходженням висновку експертизи (а.с. 136-137).

Суд, заслухавши сторін та учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

09.07.2017 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 11).

ОСОБА_7 була матірю позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_1, що підтверджується їх паспортами, свідоцтвами про народження та про укладення шлюбу (а.с. 6-10, 12-13).

ОСОБА_7 належали земельна ділянка кадастровий номер :02:000:0464, площею 3,88 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР № 097698, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 42 від 22.12.2005 року, та земельна ділянка кадастровий номер :02:000:0465, площею 3,88 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР № 097699, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 43 від 22.12.2005 року (а.с. 14-16).

Згідно довідки Голиківської сільської ради ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1940 року по день смерті 09.07.2017 року (а.с. 17).

За повідомленням Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, від імені ОСОБА_7 сільською радою посвідчувалися заповіти: № 75 від 02.07.2007 року, № 08 від 14.02.2014 року та № 05 від 06.02.2015 року. Заповіт від 06.02.2015 року ОСОБА_7 не змінювався і не скасовувався (а.с. 31).

Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), після смерті ОСОБА_7, яка померла 09.07.2017 року, Олександрівською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 151/2017 (номер у спадковому реєстрі 61005762) від 28.07.2017 року (а.с. 33).

Згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти / спадкові договори), від імені ОСОБА_7 Голиківською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області 06.02.2015 року посвідчено заповіт за № 05 (номер у спадковому реєстрі 61015411), який є чинним (а.с. 34).

Відповідно до заповіту, посвідченого посадовою особою Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області 14.02.2014 року за № 08, ОСОБА_7, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, на випадок її смерті, належний їй державний акт на право приватної власності на землю під номером КР № 097698 площею 3,88 га, земельна ділянка розташована на території Голиківської сільської ради, заповіла ОСОБА_6 (а.с. 67).

Відповідно до заповіту, посвідченого посадовою особою Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області 06.02.2015 року за № 05, ОСОБА_7, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, на випадок її смерті, належний їй державний акт на право приватної власності на землю під номером КР № 097698 площею 3,88 га, земельна ділянка розташована на території Голиківської сільської ради та земельна ділянка у розмірі 3,88 га за номером № 465 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Голиківської сільської ради, а також все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_6 (а.с. 45, 66).

Олександрівською районною державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_7, померлої 09.07.2017 року, заведена спадкова справа за № 151/2017 року на підставі заяв про прийняття спадщини від ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 101).

З матеріалів спадкової справи № 151/2017 від 28.07.2017 року, заведеної після смерті ОСОБА_7 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_6, з заявами про прийняття спадщини за законом звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_5, які є доньками спадкодавця. Також з матеріалів спадкової справи встановлено, що Голиківською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області від імені ОСОБА_7 посвідчено заповіт за № 05 від 06.02.2015 року, який є чинним (а.с. 102-126).

З викладеного встановлено, що ОСОБА_7 заповіла все своє майно (згідно останнього заповіту) своїй доньці ОСОБА_6, позивачі також зверталися із заявами про прийняття спадщини після смерті матері за законом, так як являються спадкоємцями першої черги, згідно ст. 1261 ЦК України.

За повідомленням Центральної районної лікарні Олександрівського району Кіровоградської області, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителька с. Голиково, з 18.11.2014 року знаходилася на консультативному обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: епілептифорний синдром з великими судомними нападами. У період з 22.12.2016 року по 05.01.2017 року ОСОБА_7 знаходилася на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні ЦРЛ з діагнозом: ДАЕ ІІІ ст., виражені інтелектуально-мнестичні розлади, що підтверджується довідкою лікаря-психіатра та копією медичної карти стаціонарного хворого № 4400/541 (а.с. 18-30).

За повідомленням завідуючого Голиківського ФАП, ОСОБА_7 перебувала на диспансерному обліку на Голиківському ФАП у звязку з слідуючими захворюваннями: ішемічна хвороба серця; гіпертонічна хвороба ІІ ст.; дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст.; епілепсія. Хворій призначалося лікування; при викликах на дім надавалася невідкладна медична допомога. З 18.11.2014 року ОСОБА_7 перебувала на консультативному обліку в лікаря-психіатра Олександрівської ЦРЛ з діагнозом: судинна деменція з епілептиформним синдромом (а.с. 32).

Згідно амбулаторної карти ОСОБА_7, 18.11.2014 року вона зверталася до лікаря та їй був встановлений діагноз - епілептифорний синдром; призначено лікування. Крім того зверталася 14.01.2015 року, 16.12.2016 року ОСОБА_7 направлено на ЛКК (а.с. 86).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 17 від 16.01.2018 року (вірна дата згідно листа з експертної установи) під час підписання та посвідчення заповітів 14.02.2014 року та 06.02.2015 року ОСОБА_7 страждала судинною деменцією змішаного тенезу (атеросклеротичного, гіпертонічного). За своїм психічним станом, у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не була здатна осмислювати свій стан та ситуацію в цілому. Епілептиформний синдром у ОСОБА_7 був встановлений анамнестично. В наданій на дану експертизу медичній документації не має обєктивно зафіксованих судомних пароксизмів. Враховуючи вираженість деменції у ОСОБА_7, призначене їй лікування кардинально не впливало на її дієздатність (а.с. 133-135, 173).

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України, лише у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини.

Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

За змістом ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до роз?яснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Згідно ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто вчиняючи правочин, фізична особа повинна усвідомлювати значення своїх дій та мати можливість керувати ними.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнано судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз?яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові ВСУ від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Позивачі, як рідні доньки спадкодавця, згідно ст. 1223, ч. 4 ст. 1257, ст. 1261 ЦК України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за умови відсутності заповіту чи визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, одержали б право на спадкування за законом у першій черзі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним заповіту від 06.02.2015 року підлягають задоволенню, оскільки на той момент ОСОБА_7 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Викладене підтверджується поясненнями свідків, висновком експертизи та іншими матеріалами справи.

Так, згідно пояснень свідка ОСОБА_10 та медичної документації, яка міститься в матеріалах справи, достовірно встановлено, що ОСОБА_7 з листопада 2014 року знаходилася на консультативному обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: епілептифорний синдром з великими судомними нападами.

Отже, можна стверджувати, що станом на 06.02.2015 року, ОСОБА_7 страждала хворобою, яка не дозволяла їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними належним чином.

Зазначене підтверджується також поясненнями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які повідомили, що у 2015 році ОСОБА_7 перебувала у загальмованому стані, нікого не впізнавала.

Також, вказані факти узгоджуються з висновком судово-психіатричної експертизи, яка була проведена (щодо стану ОСОБА_7 на 06.02.2015 року) на підставі вищезазначених поясненнях свідків та матеріалів справи, у тому числі медичної документації.

Сторона відповідача належних доказів щодо перебування ОСОБА_7 у здоровому глузді станом на 06.02.2015 року (що вона усвідомлювала значення дій та могла керувати ними), суду не надали.

Разом з тим, суд не погоджується з вимогами сторони позивача про визнання недійсним заповіту від 14.02.2014 року.

Так, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину (у даному випадку заповідача), слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину. Підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Моментом вчинення правочину є конкретно визначений час, який складається із зазначення дня, місяця, року, годин і хвилин. Між тим, психічний стан людини протягом дня може змінюватись.

У таких випадках, при дослідженні висновку судових експертів психіатрів необхідно в першу чергу дослідити стан спадкодавця безпосередньо перед складанням заповіту, її поведінку, висловлювання.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз?яснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з?ясувати узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

У даному випадку суд не погоджується з висновком експерта про те, що ОСОБА_7 станом на 14.02.2014 року не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Зокрема, експертиза проведена на підставі пояснень свідків, наданих у судовому засіданні та медичної документації. Однак, жодних із допитаних свідків, в тому числі лікарів, у судовому засіданні не довели той факт, що ОСОБА_7 на початку 2014 року хворіла психічними захворюваннями. Усі пояснення свідків, а також медична документація, підтверджують наявність такого захворювання, яке з часом лише прогресувало, з листопада 2014 року і щодо цього сумнівів у суду не виникає.

У своєму висновку експерти не обґрунтували належним чином свого висновку щодо наявності у заповідача захворювання 14.02.2014 року, оскільки свідки та матеріали справи цього не підтвердили.

Суд не ставить під сумнів пояснення свідків, які працюють лікарями, що хвороба заповідача могла проявлятися ще задовго до укладення оспорюваних заповітів, могла мати мінливий характер (періодично, поступово проявлятися у різних формах), оскільки самі ж свідки не вказують на те, що станом на 14.02.2014 року дана хвороба у ОСОБА_7 була вже хронічної, тобто мала постійний характер, доказів цього суду не надано, як і доказів того, що саме станом на 14.02.2014 року ОСОБА_7 під час підписання заповіту не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, що саме в той час хвороба у неї прогресувала тощо.

Суд враховує також і пояснення представника третьої особи, що 14.02.2014 року ОСОБА_7 особисто з?явилася до сільської ради та підписала заповіт, тобто могла самостійно пересуватися та свідомо керувати своїми діями, а 06.02.2015 року вона вже такої змоги не мала і заповіт складався за місцем її проживання.

Таким чином, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог лише в частині визнання недійсним заповіту від 06.02.2015 року, а тому позов необхідно задовольнити частково.

Суд не приймає до уваги пояснення представника третьої особи посадової особи, яка посвідчувала заповіт від 06.02.2015 року, про те, що ОСОБА_7 на той момент перебувала у здоровому глузді.

Так, згідно 2.5. «Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року № 3306/5, під час посвідчення заповіту та засвідчення справжності підпису на документах визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу (у нашому випадку посадовій особі сільської ради) надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

Відповідно до Глави 4 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз?яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз?яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Посадова особа сільської ради, яка посвідчувала оспорюваний правочин від 06.02.2015 року у судовому засідання не надала будь-яких доказів, що вона належним чином, у порядку, передбаченому зазначеними вище нормами, встановлювала дієздатність заповідача, враховуючи, що на той час ОСОБА_7 перебувала вже на обліку у лікаря-психіатра (довідка про те, що ОСОБА_7 не страждає на психічний розлад не надавалася та посадовою особою не вимагалася).

При цьому, відповідач, яка на момент складання заповіту була обізнана про психічний стан своєї матері, сама пішла до сільської ради та запросила посадову особу (з її слів) додому для посвідчення заповіту і при цьому не повідомила останню про існування захворюваності у заповідача.

Крім цього, представник відповідача просив висновок судово-психіатричної експертизи не брати до уваги, так як він проведений не усіма атестованими експертами в реєстрі атестованих експертів відсутні дані про атестацію експертів ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Але, такі пояснення представника відповідача суд не приймає до уваги з наступних підстав.

По-перше, висновок робив лікар-доповідач ОСОБА_16, але представник відповідач посилається на те, що в реєстрі відсутні відомості про ОСОБА_9, тобто відсутні відомості стовно іншої особи, аніж та, яка робила експертизу.

По-друге, статтею 10 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. Тобто, вимогу про те, щоб дані судових експертів, які проводили експертизу, були в реєстрі атестованих експертів вказана норма не містить.

По-третє, у висновок судово-психіатричної експертизи містить усі дані осіб, які проводили експертизу, зокрема зазначено про їх вищу юридичну освіту, клас судового експерта, стаж експертної роботи, кваліфікацію судового експерта, посаду тощо.

По-четверте, на спростування зазначених пояснень представника відповідача, представником позивачів надано суду щодо кожного експерта, який проводив експертизу, картки атестованих судових експертів (а.с. 180-182).

По-п?яте, експерти попереджалися про кримінальну відповідальність, тому, якщо представник відповідача вважає, що вони не мали права брати участь у проведенні експертизи, він повинен був звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою, проте цього не зробив.

По-шосте, представник відповідача фактично не ставить під сумнів сам висновок експертизи, а лише вказує на те, що вона проведена не компетентними на це особами, не заявляв про проведення повторної експертизи.

Відтак, у суду не має підстав не брати повністю висновок експертизи до уваги.

Під час судових дебатів, представник позивачів також зазначила, що при посвідчені заповітів посадовою особою було порушено ряд вимог, які передбачені «Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування». Однак, суд не входить в дослідження вказаних доводів, оскільки предмет та підстава спору, які під час судового розгляду не змінювалися, стосується перебування особи на момент складання заповітів у такому стані, який не дозволяв їй усвідомлювати свої дії, і вимоги про визнання заповітів недійсними у зв?язку з недотриманням вимог законодавства при посвідчені заповітів посадовою особою, перед судом не висувалися і під час судового розгляду не досліджувалися.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 264-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов представника ОСОБА_2, яка діє в інтересах позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Голиківська сільська рада Олександрівського району Кіровоградської області, Олександрівська районна державна нотаріальна контора про визнання заповітів недійсними задовольнити частково.

Визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_7, складений на користь ОСОБА_6, посвідчений посадовою особою Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області від 06 лютого 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 05.

У задоволенні вимог про визнання недійсним заповіту від імені ОСОБА_7, складеного на користь ОСОБА_6 від 14 лютого 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 08, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 320 грн. 00 коп. та на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 320 грн. 00 коп.

На рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрівський районний суд Кіровоградської області.

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання: 27333, Кіровоградська область, Олександрівський район, с. Голикове, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Позивач: ОСОБА_5, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Представник позивачів: ОСОБА_2, місце знаходження: 27300, Кіровоградська область, смт. Олександрівка, вул. Незалежності України, 63, свідоцтво серії КР № 000085 від 26.01.2017 року.

Відповідач: ОСОБА_6, місце проживання: 27333, Кіровоградська область, Олександрівський район, с. Голикове, вул. Косенка, 15, ідентифікаційний номер НОМЕР_3.

Представник відповідача: ОСОБА_3, місце проживання: 27314, Кіровоградська область, Олександрівський район, с. Нова Осота, вул. Червоноармійська, 65, довіреність від 29.09.2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 47.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Голиківська сільська рада Олександрівського району Кіровоградської області, місце знаходження: 27333, Кіровоградська область, Олександрівський район, с. Голикове, вул. Центральна, 13, .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Олександрівська районна державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, місце знаходження: 27300, Кіровоградська область, смт. Олександрівка, вул. Суворова, 1.

Суддя: /підпис/:

Копія вірна:

Рішення набуло законної сили ___________________ року та підлягає виконанню.

Оригінал рішення зберігається у справі № 397/1229/17.

Суддя Олександрівського районного суду

Кіровоградської області ОСОБА_17