Постанова

Іменем України

26 березня 2018 року

м. Київ

справа № 405/7581/16-ц

провадження № 61-3998св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5

представники позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - ОСОБА_8, ОСОБА_9,

відповідач - ОСОБА_10,

третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницька АнтонінаВасилівна,

третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградстької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_12 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 3 липня 2017 року у складі судді Шевченко І. М. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 7 грудня 2017 року у складі колегії суддів Гайсюка О. В., Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ «ПриватБанк», банк), ОСОБА_10, треті особи: нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницька АнтонінаВасилівна, Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30 вересня 2005 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_10, за яким останній передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що 30 вересня 2005 року між ОСОБА_10 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_10 отримав кредит у сумі 37 200 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором

30 вересня 2005 року між ОСОБА_10 та банком укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_10 передав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Станом на день укладення договору іпотеки в цій квартирі були зареєстровані ОСОБА_10, ОСОБА_14 та діти ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідок з ЖЕО №2 та лікувального закладу неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 10 вересня 2004 року проживає разом з батьком ОСОБА_10 в квартирі, що передана в іпотеку. Це житло є єдиним, що має батько для проживання сина.

Відповідно до анкети-заяви, яку надав 25 вересня 2005 року ОСОБА_10 до банку для отримання кредиту, було зазначено, що ОСОБА_10 має двох неповнолітніх дітей та є неодруженим.

Посилаючись на те, що місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України) та на відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо передачу в іпотеку квартири (статті 71, 224 ЦК України), а також на те, що правочин, який вчинено батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (пункт 6 статті 203 ЦК України), ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір іпотеки від 30 вересня 2005 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 липня

2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факту порушення прав неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, укладенням 30 вересня 2005 року договору іпотеки між ОСОБА_10 і банком. На момент укладення оспорюваного позивачем договору іпотеки не були порушені житлові права малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому відсутні передбачені частиною шостою статті 203 ЦК України, частиною першою статті 215 ЦК України підстави для визнання його недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування чи зміни цього рішення відсутні. Сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, якщо житлові права неповнолітнього ОСОБА_5 не були порушені. Суд правильно врахував те, що відповідно до статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується лише в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами при розгляді справи не було надано оцінки тому факту, що неповнолітній ОСОБА_5 позбавлений права користування іпотечною квартирою у зв'язку з його виселенням за актом державного виконавця Ленінського відділу ДВС Кіровоградського міського управління юстиції від 12 листопада 2015 року, складеного в порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 25 вересня 2013 року. Вселення неповнолітнього ОСОБА_5 (поворот виконання зазначеного рішення, яке було скасовано) не відбувалось. Крім того, не надано оцінки факту порушення з боку батька - ОСОБА_10 прав дитини шляхом укладення договору іпотеки.

Згідно доводів касаційної скарги, суди попередніх інстанцій допустили однобічність у дослідженні доказів та не перевірили усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог. Оскаржувані судові рішення не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідачі та інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 30 вересня 2005 року між ОСОБА_10 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є

ПАТ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, згідно умов якого

ОСОБА_10 отримав кредит у сумі 37200 доларів США, строком повернення до 29 вересня 2015 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між сторонами договору укладено договір іпотеки від 30 вересня 2005 року, згідно умов якого ОСОБА_10 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до пунктів 14.1, 14.8, 15 договору іпотеки предмет іпотеки за цим договором належить іпотекодавцю на праві власності, не знаходиться в іпотеці у третіх осіб, в тому числі не знаходиться в податковій заставі, не подарований, не проданий, в суперечці та під арештом не перебуває; відповідно до майна відсутні вимоги інших осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку; іпотекодавець гарантує, що ним надані всі наявні документи на укладення цього договору, а також права розпорядження майном. Іпотекодавець свідчить також, що їм надані всі необхідні документи, що стосуються предмету іпотеку.

ОСОБА_10, будучи батьком неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 під час посвідчення договору іпотеки приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А. В. 30 вересня 2005 року підписав заяву на ім'я нотаріуса, в якій зазначив, що квартира АДРЕСА_1 в його особистій приватній власності, будь-яких прав щодо неї в інших осіб, у тому числі за договорами найму, немає.

Згідно довідок з ЖЕО №2 Кіровоградської міської ради від 06 червня 2016 року та лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Кіровограда» Управління охорони здоров`я Кіровоградської міської ради неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 10 вересня 2004 року та по теперішній час проживає разом з батьком ОСОБА_10 в квартирі, що передана в іпотеку. Це житло є єдиним, що має батько для проживання сина.

У якості правової підстави для визнання договору іпотеки від 30 вересня 2005 року недійсним, позивач, як законний представник неповнолітньої особи - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, посилалась на відсутність обов'язкової згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору, оскільки на момент його укладення в квартирі АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, постійно проживав та мав право користування вказаною квартирою малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16

ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, неповнолітній ОСОБА_5, 24 травня

2002 року, не мав і не має права власності на квартиру АДРЕСА_1. Він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користування житлом - квартирою № АДРЕСА_1.

Суди правильно виходили з того, що сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, якщо житлові права неповнолітнього ОСОБА_5 не були порушені.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_16 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ОСОБА_10 умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку квартиру не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечного договору, права неповнолітнього ОСОБА_5 на збереження саме цієї квартири як місця його проживання.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Посилання позивача на виселення неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з іпотечної квартири в порядку примусового виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 вересня 2013 року, були предметом перевірки апеляційного суду, який, відхиляючи ці доводи, обґрунтовано виходив з того, що зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 03 березня 2016 року та у задоволенні позову ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_10, ОСОБА_15, ОСОБА_5 про виселення відмовлено, у зв'язку з чим права неповнолітнього ОСОБА_5 не були порушені.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, зокрема і акту Ленінського ВДВС м. Кіровограда, на який посилається позивач, про примусове виконання рішення суду та виселення з іпотечної квартири осіб, які в ній проживають, в тому числі і неповнолітнього ОСОБА_5

Доводи позивача про непроведення дій щодо вселення ОСОБА_5 в іпотечну квартиру у зв'язку з його виселенням, шляхом повороту виконання рішення суду, вбачаються необґрунтованими, оскільки факт виконання вказаного судового рішення про виселення не підтверджено жодним доказом. У будь якому випадку, непроведення повороту виконання рішення суду у справі про виселення не є підставою для визнання іпотечного договору недійсним, оскільки є предметом іншої справи. Питання про поворот виконання рішення суду, яке було виконано та в подальшому скасовано, мало вирішуватись в порядку, передбаченому статтями 380, 381, 382 ЦПК України 2004 року, який був чинним на момент скасування цього рішення апеляційним судом 03 березня 2016 року, або підлягає вирішенню за правилами статей 444, 445, 446 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Надаючи оцінку зазначеним доводам касаційної скарги позивача, колегія суддів виходить з наступного.

У наведеному рішенні апеляційного суду Кіровоградської області

від 03 березня 2016 року відмовлено банку у виселенні з іпотечної квартири осіб, які в ній проживають, в тому числі ОСОБА_5, з тих підстав, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. Під час розгляду справи пропозицій щодо надання іншого житла відповідачам з боку банку не надходило.

Тобто, неповнолітній ОСОБА_5, як мешканець квартири АДРЕСА_1, який має право користування житлом, не може бути виселений із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру, як на предмет іпотеки, банк звернув стягнення.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову

від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У справі, яка переглядається, суд установив, що відповідач ОСОБА_10, батько неповнолітнього ОСОБА_10, укладаючи оспорюваний іпотечний договір, не повідомив нотаріусу про те, що в квартирі, яка передавалась в іпотеку проживає неповнолітня дитина, разом з тим, запевнив, що квартира перебуває в його особистій приватній власності, будь-яких прав щодо неї в інших осіб, у тому числі за договорами найму немає.

При цьому, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 року № 20/5, яка діяла на час посвідчення договору іпотеки, при посвідченні договорів відчуження нерухомості, договорів застави (іпотеки) надання довідок про реєстрацію осіб в жилих приміщеннях, які відчужувалися або заставлялися, до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не вимагалося.

За таких обставин, доводи касаційної скарги позивача щодо недобросовісності ОСОБА_10 при укладенні договору іпотеки та порушення прав неповнолітньої дитини не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки, з урахуванням встановлених у цій справі конкретних обставин, такі дії не є підставою для визнання іпотечного договору недійсним.

Крім того, вирішуючи даний спір суди врахували, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2017 року, вирішувався такий же спір в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, але за позовом батька ОСОБА_10 та цими рішеннями встановлено обставини щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного договору іпотеки від 30 вересня 2005 року недійсним у зв'язку з відсутністю згоди органу опіки та піклування.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги позивача на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Аргументи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 3 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 7 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська