Дата документу 06.12.2018 Справа № 334/5173/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5173/17 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/496/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 12 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про визнання незаконними та скасування наказів про простій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, вимоги за яким протягом розгляду справи змінював, до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про визнання незаконними та скасування наказів про простій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 02 вересня 2011 року працював в ПАТ «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» підсобним робітником.

З 18 липня 2013 року був переведений сторожем доменного цеху, де працевлаштований і по теперішній час.

На підставі розпоряджень відповідача по доменному цеху про переведення у простій: № 289 від 01.02.2016 року; № 645 від 26.02.2016 року; № 1312 від 27.04.2016 року; № 1945 від 24.06.2016 року; № 2678 від 25.08.2016 року; № 2718 від 29.08.2016 року; № 3425 від 31.10.2016 року; № 4067 від 19.12.2016 року; № 737 від 22.02.2017 року; № 1579 від 21.04.2017 року, № 2338 від 23.06.2017 року у зв'язку з відсутністю обсягів робіт по професії «сторож» в доменному цеху з лютого 2016 року по 30 квітня 2018 року він був переведений на простій, з оплатою 2/3 встановленого окладу.

Направлення його в простій було проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства та з грубим порушенням його прав як працівника, простій має довготривалий характер, тому вважав, що у даному випадку має місце не простій, а вимушений прогул, що виник із вини відповідача через відсутність з його боку організації і умов праці, причина простою має надуманий характер, оскільки робота «сторож» доменного цеху передбачає охорону об'єкта від протиправних посягань і надзвичайних обставин, за своїм характером не залежить від обсягів виробництва, не передбачає наявність змін в організації виробництва і праці.

В порушення ч. 2 ст. 34 КЗпП України адміністрацією підприємства не було запропоновано йому іншу роботу на тому ж підприємстві на весь час простою або на іншому підприємстві, в установі, організації.

Вважав, що з відповідача підлягає стягненню різниця між середнім заробітком та фактично виплаченою заробітною платою за час простою в розмірі 18120 грн. 76 коп. без урахування податків та обов'язкових платежів. Місячна заробітна плата є меншою за мінімальну заробітну плату, встановлену ст. 8 Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік», та становить 19,34 грн. за годину. Тому йому має бути здійснена доплата в розмірі 8281,87 гривен за період з січня по липень 2017 до рівня мінімальної заробітної плати.

Незаконним направленням у простій йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях, приниженні честі та гідності, страху за себе та членів своєї сім'ї в зв'язку з непередбачуваним зниженням достатку, що в свою чергу викликало погіршання стану здоров'я, ускладнило взаємовідносини з оточуючими. Він є інвалідом третьої групи, через постійне хвилювання став роздратованим та страждає від безсоння, з'явилися болі в серці, стан здоров'я значно погіршився. Спричинену йому моральну шкоду оцінив у розмірі 30 000 грн.

На підставі зазначеного остаточно просив визнати незаконними та скасувати розпорядження ПАТ «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» по доменному цеху про переведення у простій: № 289 від 01.02.2016 року; № 645 від 26.02.2016 року; № 1312 від 27.04.2016 року; № 1945 від 24.06.2016 року; № 2678 від 25.08.2016 року; № 2718 від 29.08.2016 року; № 3425 від 31.10.2016 року; № 4067 від 19.12.2016 року; № 737 від 22.02.2017 року; № 1579 від 21.04.2017 року, № 2338 від 23.06.2017 року, стягнути з відповідача на його користь недоплачений заробіток за час простою за період з лютого 2016 року по лютий 2018 року у розмірі 22226,84 грн., недоплачений заробіток до рівня мінімальної заробітної плати за період з січня 2017 року по лютий 2018 року у розмірі 11739,71 грн. та компенсацію за заподіяну моральну шкоду розмірі 30 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування ст. 34 КЗпП України, невідповідність висновку суду про відсутність обсягів роботи за професією «сторож», неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що судом вірно встановлено обставини справи, законність переведення позивача в простій неодноразово перевірялась, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 18.07.2013 року працює на посаді сторожа в доменному цеху Публічного акціонерного товариства «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь».

Як вбачається з матеріалів справи, з метою утворення робочих місць для осіб з обмеженими фізичними можливостями за рахунок позаштатних робочих місць в ліпні 2013 року Публічним акціонерним товариством «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» організовано охорону адміністративно-побутових приміщень цеху.

Для виконання функцій за професією «сторож» залучено чотирьох працівників з обмеженими фізичними можливостями: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 з тривалістю робочої зміни кожного по 24 години з встановленим графіком роботи: 1 доба робоча, 3 доби вихідних.

З 2015 року функції з охорони всіх об'єктів ПАТ «Запоріжсталь» за відповідним договором передано спеціалізованій охоронній компанії - ТОВ «Охоронний Холдинг», у зв'язку з чим здійснення додаткової охорони адміністративно-побутових приміщень працівниками комбінату стало недоцільним, тому виникла необхідність переведення сторожів на інші робочі місця.

Судом також встановлено, що всім чотирьом працівникам: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було запропоновано переведення до цеху утримання непромислових об'єктів (ЦУНО).

ОСОБА_5, ОСОБА_6 в грудні 2015 року надали згоду на переведення до цеху утримання непромислових об'єктів, ОСОБА_4 звільнений з підприємства за прогули.

За вказаних обставин виникла необхідність переведення ОСОБА_3 в простій (а.с. 44-48).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі розпоряджень відповідача по доменному цеху про переведення у простій: № 289 від 01.02.2016 року; № 645 від 26.02.2016 року; № 1312 від 27.04.2016 року; № 1945 від 24.06.2016 року; № 2678 від 25.08.2016 року; № 2718 від 29.08.2016 року; № 3425 від 31.10.2016 року; № 4067 від 19.12.2016 року; № 737 від 22.02.2017 року; № 1579 від 21.04.2017 року, № 2338 від 23.06.2017 року у зв'язку з відсутністю обсягів робіт по професії «сторож» в доменному цеху з лютого 2016 року по 30 квітня 2018 року позивач був переведений на простій, з оплатою 2/3 встановленого окладу.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

За приписами ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

За положеннями ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Судом встановлено та підтверджується простійними листами та розрахунковими листами, що ОСОБА_3 проводилися оплата за час простою ПАТ «Запоріжсталь» відповідно до законодавства (а.с. 62-71, 72-90).

За результатами позапланових перевірок ПАТ «Запоріжсталь» щодо додержання законодавства про працю, здійснених на підставі звернень ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, порушень законодавства не встановлено, про що позивача повідомлено листами: №07/07-2/526 від 10.02.2016 року, №07/07-21/1339 від 25.03.2016 року, №08/029-05/5146 від 16.11.2016 року (а.с. 91-93).

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про визнання незаконними та скасування наказів про простій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Довід апеляційної скарги з посиланням на неврахування судом обставин щодо невиконання відповідачем вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» колегія суддів вважає неприйнятним з огляду на таке.

Відповідно до висновку МСЕК ОСОБА_3 встановлена інвалідність 3 групи, та зазначено що протипоказана важка фізична праця, робота на висоті та в уклін, що перешкоджало підприємству запропонувати позивачу інше місце для переведення, ніж робота по професії «сторож» (а.с.136).

Судом встановлено, що листом ПАТ «Запоріжсталь» від 18.01.2018 року за №13/2002962 року ОСОБА_3 запропоновано з'явитись до відділу кадрів для оформлення переведення в цех утримання непромислових об'єктів (ЦУНО) для роботи по професії «сторож» із збереженням існуючих умов оплати праці.

Факт відмови ОСОБА_3 від підпису про ознайомлення з актом з запропонованого переведення (а.с.135), підтверджується відповідним актом від 23.01.2018 року (а.с.136).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність запропонованої відповідачем роботи висновкам медико-соціальної експертизи та індивідуальній програмі реабілітації як такої, що може привести до погіршення стану здоров'я, не підтверджено належними доказами, що є обов'язком позивача в розумінні положень ст.ст.76,77, 81 ЦПК України.

Довід апеляційної скарги про те, що судом не надано оцінки всім аргументам, наведеним в позовній заяві, не заслуговує на увагу,оскільки позивачем не зазначено, яким саме аргументам суд не надав оцінку.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

За таких обставин колегія вважає, що ухвалене в справі судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 12 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: