Справа № 454/1738/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2018 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О., Хомин В.М.

з участю представників позивача адвокатів ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

та представника третьої особи - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним,,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з даною позовною заявою, в якій просить: визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладеним між дарувальником ОСОБА_4 та обдарованим ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за №2-79, з метою приховування договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує наступним.

Згідно ордеру на житлове приміщення від 26.12.1990р. позивачці було передано у користування квартиру по вул.Стуса 6/38, що в м.Сокаль Львівської області.

Вказану квартиру отримала, як працівник відділу статистики.

На підставі довідки ЖБК "Заполяр'я" від 13.01.1993р. про оплату корпоративної квартири нею оформлено право особистої власності на квартиру.

У вказаній квартирі вона проживала разом з чоловіком ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_8 і пізніше з її чоловіком ОСОБА_9, з яким одружилась 30.05.1995р.

Дочка зі своїм чоловіком мали намір проживати окремо і позивачка домовилась з ними про продаж їм своєї двохкімнатної квартири, а за виручені від продажу кошти - купить собі однокімнатну квартиру.

Повністю за квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_9 розрахувались з позивачкою в 2002 році.

Отримавши всі кошти, 15.01.2002р. позивач придбала однокімнатну квартиру по вул.Чайковського, 16а в будинку №44, що в м.Сокаль, загальною площею 40,7м.кв.

Тоді ж, згідно їх домовленості, 18.01.2002р. згідно договору дарування вона подарувала своїй дочці ОСОБА_5 квартиру по вул. Стуса, 6/38 в м.Сокаль Львівської області.

Хоча насправді дану квартиру нею було продано за 2000 доларів США.

11.12.2017р. ОСОБА_6 подав клопотання про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, покликаючись на те, що він є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_4 та на даний час в них є спір про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Сокальського районного суду у справі №454/223/16-ц було визнано однокімнатну квартиру за адресою: м.Сокаль, вул.Чайковського, 44/16 спільним майном подружжя і визнано за ними право власності по 1/2 ідеальній частці.

Позивач на даний час намагається ввести суд в оману та подала сумнівний позов, що нібито між позивачем та відповідачем (яка є рідною дочкою позивачки) є спір, якого фактично немає. Позивач намагається визнати договір дарування квартири удаваним, хоча дана квартира була подарована, коли він з позивачкою були одружені, ніяких коштів відповідачка позивачці не надавала, оскільки квартира була дарунком. Таким чином, за попередньою змовою позивача та відповідача, надалі вони намагаються використати фіктивні факти джерела походження коштів та стверджувати, що нібито, квартира в м.Сокаль по вул.Чайковського, 44/16 була придбана за кошти позивача і відповідача, а не за спільні кошти подружжя.

Ухвалою від 11.12.2017р. у даній справі залучено ОСОБА_6 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

28.12.2017р. відповідач ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовні вимоги визнає.

Зазначає, що проживала разом з мамою ОСОБА_4 в квартирі по вул.Стуса, 6/38 в м.Сокаль. Після весілля, оскільки мали намір проживати окремо, вона з чоловіком домовилась із мамою ОСОБА_4 про продаж їм двохкімнатної квартири. Взамін вони зобов'язувались купити їй однокімнатну квартиру.

В січні 2002 року вона з сімейного бюджету оплатила ОСОБА_4 кошти за квартиру в розмірі близько 2000 доларів США.

В подальшому ОСОБА_4 за отримані кошти 15.01.2002р. придбала однокімнатну квартиру по вул.Чайковського, 44/16а в м.Сокаль, загальною площею 40,7м.кв.

Тоді ж, згідно їх домовленості, 18.01.2002р. згідно договору дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 належну їй квартиру по вул.Стуса, 6/38 в м.Слкаль Львівської області.

Договір дарування був укладений лише з метою, щоб зменшити витрати при переоформленні квартири.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. В обгрунтування надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала. В обгрунтування надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Додатково пояснили, що відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитись свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Заслухавши сторони, вислухавши думку представника органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд не приймає визнання позову відповідачами, оскільки таке визнання не відповідає вимогам чинного законодавства і суперечить правам та інтересам інших осіб.

З дослідженого в судовому засіданні договору дарування від 18.01.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №2-79 встановлено, що ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

У відповідності до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснено в п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін

виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, мала довести: 1) факт укладення правочину, що, на її думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

З пояснень сторін та матеріалів справи судом встановлено що укладення договору дарування відповідало їх внутрішній волі.

Разом з тим, ОСОБА_4 не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору дарування.

Більше того, сторони за спірним договором дарування перебувають у родинних відносинах між собою (мати та дочка) та не навели жодних мотивів приховування договору купівлі-продажу.

Також, судом не встановлено юридичних фактів, з якими закон повязує певні правові наслідки, а саме: розміщення в засобах масової інформації співвласником квартири оголошення про продаж квартири, й визнання цього факту продавцем; зняття з депозитного рахунку грошових коштів до моменту укладення спірного договору дарування; надання у позику коштів з метою придбання нерухомого майна й визнання цього факту позикодавцем, тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками розгляду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий: М. Я. Адамович