ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 174/712/17
п/с № 2/174/41/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Данилюк Т.М.,

за участю секретаря Шарапової О.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вільногірськ, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія», про визнання незаконним та скасування наказів про оголошення догани та про відшкодування матеріальної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія», про визнання незаконним та скасування наказів про оголошення догани та про відшкодування матеріальної шкоди, в обґрунтування позову посилається на те, що вона працює комірником в бюро забезпечення гірничо-транспортного виробництва (ГТВ) підприємства відповідача.

31 липня 2017 року, наказом директора філії підприємства відповідача № 40, її та іншим комірникам, які працюють разом з нею в цьому ж бюро - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, було оголошено догану з підстав того, що на думку керівника підприємства, нею та іншими комірниками було порушено вимоги робочої інструкції та пункту 7а договору № 8 про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність та Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників філії. Цим же наказом її та інших комірників було позбавлено преміальної винагороди та інших грошових винагород та виплат, передбачених умовами колективного договору, що діє на підприємстві відповідача.

Порушення, за яке її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, на думку відповідача, полягало в тому, що під час проведеної вибіркової інвентаризації ТМЦ по місцю зберігання ГТВ - кар'єр № 7, склад в кар'єрі, було виявлено нестачу кабельної продукції на суму 35619,80 грн. та надлишки кабелю КГ 4x2.5 б/в на суму 88.0 грн.

Наказом директора філії підприємства відповідача за № 286 від 06.09.2017 р. «Про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної комірниками (у кар'єрі) ГТВ», з неї та інших комірників, відповідач стягнув кошти на відшкодування зазначених вище збитків, які відповідач визначив як нестачу ТМЦ.

В свою чергу, наказом директора філії підприємства відповідача № 49 від 13.09.2017 «Про оголошення догани комірникам (у кар'єрі) ГТВ», на неї та на усіх інших комірників, фактично за ті ж самі порушення, відповідачем знову було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а також було позбавлено преміальної винагороди та інших грошових виплат.

Підставою для притягнення відповідачем її та інших комірників до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, є договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, який укладався з нею та іншими комірниками та який неодноразово, переукладався з ініціативи відповідача, останній раз 07.08.2017.

Позивачка вважає, притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності незаконним та безпідставним, так як не була встановлена та доведена особисто її вина, договір про колективну (бригадну) відповідальність, прийнятий з порушенням вимог законодавства, тому просить скасувати накази відповідача : - № 40 від 31.10.2017 р. «Про оголошення догани комірникам (у кар'єрі) ГТВ» в частині накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани та позбавлення її грошових винагород та виплат, зазначених в наказі; -№ 286 від 06.09.2017 р. «Про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної комірниками (у кар'єрі) ГТВ» в частині покладення на неї відповідачем обов'язку відшкодувати йому матеріальну шкоду; -№ 49 від 13.09.2017 р. «Про оголошення догани комірникам (у кар'єрі) ГТВ» в частині накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани та позбавлення її грошових винагород та виплат, зазначених в наказі.

Представник відповідача надав заперечення проти позову, в якому просить відмовити в задоволенні позову не погоджуючись з доводами позивача по наступним підставам.

Так, позивач була прийнята на філію «Вільногірський ГМК» ДП «ОГХК», яке було в подальшому реорганізовано в ПАТ «ОГХК» в порядку переводу з 07.03.2015 року по професії комірник (у кар'єрі) бюро забезпечення гірничо-транспортного виробництва. Вважає що, позивач помилково зазначає, що поняття дисциплінарної та матеріальної відповідальності працівника не пов'язані одне з одним та не витікають одне з одного. Крім того, позивач вважає, що відповідачем не було доведено саме її вину в порушеннях, внаслідок яких було завдано матеріальної шкоди відповідачу, зокрема, не було встановлено конкретні її винні дії або бездіяльність, а також не було визначено та відмежовано від дій бездіяльності інших працівників, не було встановлено причинно-наслідковий зв'язок між винними діями (бездіяльності) кожного конкретного працівника та наслідками, які за ними настали.

Проте, позивачем не було враховано, що відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Підставою настання матеріальної відповідальності для працівника підприємства є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству була завдана майнова шкода. В свою чергу, трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника. До категорії прямої дійсної шкоди належить саме нестача матеріальних цінностей, виявлених у позивача, переданих їй у зв'язку з виконанням трудових обов'язків. Про нестачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов'язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. Вина позивача визначається саме несумлінним ставленням до своїх трудових обов'язків у вигляді бездіяльності та їх наслідків, виражених у формі умислу або необережності. Умисел позивача характеризується тим, що вона усвідомлювала протиправність своєї бездіяльності, а також передбачала негативні наслідки своєї протиправної поведінки та свідомо допускала їх настання.

При спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, запроваджується колективна (бригадна) відповідальність. В даному випадку з позивачем в складі колективу, а не бригади (в якому повинен бути бригадир) були укладені договори саме про колективну відповідальність, оскільки неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника (комірника на одному й тому ж складі) і укласти з ними окремо договори про повну матеріальну відповідальність. Це викликано, в першу чергу тим, що усі члени колективу - комірники працюють за змінним графіком роботи, змінюючи один одного на протязі доби (у зв'язку з цим їм і встановлено графік роботи з нічними змінами).

01.02.2017 року між членами колективу, до складу якого входила позивач та відповідачем було укладено письмовий Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність № 8 , відповідно до умов якого позивач (в складі колективу), прийняла на себе колективну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих їй для приймання, обліку, зберігання, відпускання товарно-матеріальних цінностей. Згодом, 07.08.2017 року між членами оновленого колективу, до складу якого також входила позивач, та відповідачем було укладено новий письмовий Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність № 11, у зв'язку зі зміною складу колективу, відповідно до якого позивач (в складі колективу), прийняла на себе колективну матеріальну відповідальність на тих самих умовах, що були передбачені Договором № 8 від 01.02.2017року.

При цьому письмові Договори з позивачем про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладені відповідачем на підставі Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність відповідно до наказу Філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» № 39 від 31.01.2017, погодженому з Головою профспілкового комітету ПОЦ «Вільногірський ГМК» та первинною профспілкою «Свобода праці» ДП «ОГХК». вважаю, що з боку Філії відсутні будь-які порушення трудових прав позивача, оскільки всі вищезазначені накази були видані у відповідності до норм чинного законодавства, робочої інструкції, Договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність № 8 та «Правилам внутрішнього трудового розпорядку для працівників філії».

Ухвалою судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року відкрито провадження по справі.

В судовому засіданні позивач у повному обсязі підтримала позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, також додатково пояснив, що договір про колективну ( бригадну) матеріальну відповідальність не погоджено з профспілками, та не доведено саме факт нестачі на підприємстві та причетність ОСОБА_1 до даного факту.

Представник відповідача, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просив відмовити у їх задоволенні, зважаючи на правомірність виданих ними наказів та надала пояснення, аналогічні викладеним в письмових запереченнях. Додатково пояснила, що дійсно на підприємстві працює дві профспілки, профспілковий комітет ПОП «Вільногірський ГМК» та первинна профспілка «Свобода праці» ДП «ОГХК», які повинні погоджувати колективний договір, зміни в істотних умовах праці в тому числі і колективну матеріальну відповідальність.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі суд приходить до наступного висновку:

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України)

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В свою чергу, ст. 2 КЗпП України, одночасно передбачая і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 147 КЗпП України регламентує, що догана, як вид дисциплінарного стягнення, може бути застосована за порушення трудової дисципліни.

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана та звільнення.

Згідно ст.150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством.

Органами, правомочними застосовувати дисциплінарні стягнення, відповідно до ст. 147-1 КЗпП України є орган, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Виконання всіх цих вимог є безумовною запорукою правильного та законного оформлення прийнятого роботодавцем рішення, що одночасно виступає гарантією дотримання трудових прав працівників.

До застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 149 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Згідно ст.135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

З аналізу ч. 2 ст. 135-2 КЗпПУ вбачається, що для встановлення колективної матеріальної відповідальності та укладення з колективом відповідного договору про це, обовязковою є наявність двох умов:

1.Колективна матеріальна відповідальність установлюються власником або уповноваженим ним органом;

2.Установлення колективної матеріальної відповідальності проводиться за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації.

Відсутність хоча б однієї з цих умов слід вважати порушенням порядку встановлення колективної матеріальної відповідальності.

Встановлення колективної матеріальної відповідальності власником або уповноваженим ним органом, слід розуміти як факт прийняття конкретного розпорядчого акту або ухвалення відповідного рішення про встановлення такого роду відповідальності, при наявності у субєкта ухвалюючого це рішення необхідних повноважень на це.

Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Відповідно до ч.1,2 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Частиною 1 ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).

Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу (ст.138 КЗпП)

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП обовязковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. За приписами КЗпПУ матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

У трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а тому обовязок доведення вини працівника у спричинені підприємству шкоди, покладається саме на роботодавця, тобто у даному випадку на позивача.

Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обовязкових умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно п. 13 Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність зазначено, що притягнення колективу (бригади) до матеріальної відповідальності провадиться власником після ретельної перевірки причин виникнення збитків з врахуванням письмових пояснень, наданих членами колективу (бригади), а у випадку необхідності, також висновків спеціалістів.

У відповідності до розяснень, викладених в абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Також слід звернути особливу увагу на те, чи були забезпечені позивачем належні умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Відповідно до п.2 Наказу Міністерства праці України № 43 від 12.05.96 р. «Про затвердження Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватись колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування і Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність» (далі - Наказ №43) визначається, що колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілковим комітетом підприємства, установи, організації або уповноваженим на представництво трудовим колективом органом за наявності одночасно таких умов: передбачені Переліком роботи, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, виконується працівниками спільно, розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність неможливо; власником або уповноваженим ним органом, працівникам створені умови, необхідні для нормальної роботи та забезпечення повного збереження переданих їм цінностей.

Виходячи з правовідносин, які склалися між сторонами, керуючись вимогами законодавства наведених вище, судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу № 127-п від 27.02.2015 року прийнята в порядку переводу з філії « Вільногірський ГМК» ПАТ «Кримський ТИТАН» за основним місцем роботи в гірничотранспортне виробництво на посаду комірника (у кар'єрі) на філію «Вільногірський ГМК» ДП «ОГХК» (т.1 а.с.185).

Між ПАТ «ОГХК», від імені якого виступає філія «ВГМК» та членами колективу (бригади) гірничотранспортного виробництва - ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, 01 лютого 2017 року був укладений договір № 8, про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність (т. 1 а.с.42-43)

Також між ПАТ «ОГХК», від імені якого виступає філія «ВГМК» та членами колективу (бригади) гірничотранспортного виробництв - ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, 07 серпня 2017 року був укладений договір № 11, про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність (т.1 а.с.8-10).

Як вбачається з ОСОБА_7 приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей на зберігання, ОСОБА_1 підписала даний акт як матеріально відповідальна особа від «поклажедавця» та як матеріально відповільна особа сторони «зберігача» (т.2 а.с.17-25) Однак, даний акт не містить зазначення дати його складання, що унеможливлює його ідентифікувати та відсутні докази, які б уповноважували ОСОБА_1, приймати ТМЦ від імені підприємства.

З 01.08.2017 р. по 18.08.2017 р. на філії «Вільногірський ГМК» ДП «ОГХК», була проведена інвентаризація та матеріально-технічні цінності перераховані в інвентаризаційному описі, який підписаний матеріально-відповідальними особами, в тому числі ОСОБА_1 (т.1 а.с.74-109).

Як наслідок проведеної інвентаризації, наказом від 31.07.2017 р № 40 «Про оголошення догани комірникам (у кар'єрі) ГТВ» на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення вимог робочої інструкції (т.1 а.с.11,12). З даного наказу вбачається, що 13 липня 2017 року відповідачем проведена вибіркова інвентаризація ТМЦ по місцю зберігання ГТВ - кар'єр -7, в якому працювала позивач, за результатами якої була виявлена нестача кабельної продукції на суму 35619,80 грн. та надлишки кабелю КГ 4x2.5 б/в на суму 88.0 грн.

Відповідно наказу від 13.09.2017 р № 49 «Про оголошення догани комірникам (у кар'єрі) ГТВ» на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани та позбавлено грошових винагород (т.1 а.с.46,47)

Наказом від 06.09.2017 року № 286 «Про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної комірниками (у карєрі) ГТВ» з ОСОБА_1, утримано із заробітної плати 2371,71 грн. та доручено бухгалтерії відрахування проводити щомісяця у межах 20 відсотків від нарахованої заробітної плати до повного погашення матеріальних збитків (т.1 а.с.49,50)

В своїй пояснювальній записці від 19.08.2017 року, ОСОБА_1 повідомила, що на момент інвентаризації з 01.08.2017 р. була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей та в кінці липня 2017 року було зафіксовано проникнення на склад, до цього всі товарно-матеріальні цінності були в наявності ( т.1 а.с.55)

На підтвердження наявності на підприємстві відповідача колективної (бригадної) відповідальності, представником відповідача був наданий наказ № 39 від 31.01.2017 «Про організацію роботи по укладанню договорів повної індивідуальної та колективної (бригадної) матеріальної відповідальності», який погоджений головою профспілкого комітету ПОП «Вільногірський ГМК» та керівником первинної профспілки «Свободу праці» ДП «ОГХК», однак суд вважає що наявність лише підпису керівників профспілки не може свідчити про погодження даного наказу безпосередньо самою профспілкою, тому на виконання припису закону, судом було здійснено судові запити від 31.05.2018 р. до даних профспілок про надання інформації чи погоджувало ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія» з профспілками наказ № 39 від 31.01.2017 року «Про організацію роботи по укладанню договорів повної індивідуальної та колективної (бригадної) матеріальної відповідальності», з наданням належним чином засвідченої копії протоколу засідань профкомітету, на якому вирішувалося дане питання.

На виконання вказаного запиту, суду головою профспілкового комітету ПОП «Вільногірський ГМК» було надано до суду лише копію витягу з протоколу засідання президії профспілкового комітету «ВГМК» № 45 від 17.01.2017 за підписом лише голови профспілкового комітету; наказ «Про організацію роботи по укладанню договорів повної індивідуальної та колективної (бригадної) матеріальної відповідальності» не підписаний директором філії та не завізований керівниками структурних підрозділів; перелік посад працівників, з якими необхідно укласти договори про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, який теж не підписаний.

До того ж як вбачається з наданого витягу з протоколу № 45 засідання президії профспілкового комітету «ВГМК» присутні на засіданні члени постановили - «погодити Додаток 2 до проекту наказу Філії, а саме перелік посад працівників, з якими необхідно укласти договори про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність», а не сам наказ. У звязку з чим, суд не може прийняти дані документи як належні та допустимі докази.

В свою чергу, керівник іншої профспілки - «ПГМК» у відповідь на судовий запит повідомив, що протокол засідання профспілки відсутній і інших даних, які підтверджували погодження наказу з їхньою профспілкою немає (т.2 а.с.121)

Відповідно до ст.10 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», усі профспілки рівні перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки.

За таких обставин суд приходить до висновку, що під час встановлення колективної матеріальної відповідальності, власником або уповноваженим ним органом, не було отримано погодження виборних органів первинних профспілкових організацій або профспілкового представника, як наслідок, договори про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність № 11 від 07.08.2017 року, та № 8 від 01.02.2017 року, були укладенні з порушенням ч. 2 ст.135-2 Кодексу Законів про працю України, а тому підстав для покладення матеріальної відповідальності на позивача не має.

Окрім того, даючи оцінку аргументам відповідача, що ОСОБА_1 є матеріально відповідальною особою, враховуючи те, що остання працювала за сумісництвом на двох підприємствах - філії «Вільногірський ГМК» ПАТ «Кримський ТИТАН» та ПАТ «ОГХК», при цьому була матеріально відповідальною особою та при реорганізації підприємства здійснювала прийом - передачу товарно-матеріальних цінностей з одного підприємства до іншого, що підтверджується її підписом в акті прийому - передачі, то в даному випадку дане твердження відповідача, суд до уваги не приймає, з тих підстав, що матеріали справи не міститься доказів, що ОСОБА_1 була уповноважена керівництвом підприємства приймати майно при реорганізації та взагалі діяти від імені підприємства, що в свою чергу не змогла довести і представник відповідача в судовому засіданні.

Як доказ недостачі на підприємстві представником відповідача надано копії бухгалтерських документів, а саме оборотно-сальдові відомості, звіт про партії номенклатури, які в свою чергу не можуть бути доказами на підтвердження недостачі на підприємстві, так як дані документи є формою бухгалтерської звітності, а не актом проведення інвентаризації. Інших доказів на підтвердження проведення інвентаризації на підприємстві вцілому, з метою виключення можливості того, що товарно-матеріальні цінності, недостача яких виявлена, могли бути переміщені в інший структурний підрозділ підприємства, цех, склад тощо матеріали справи не містять.

В порушення положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України та ст. 138 КЗпПУ, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що мали місце неправомірні дії з боку позивача внаслідок чого виникла нестача, не доведена вина осіб зазначених в наказах, в тому числі ОСОБА_1 у спричинені підприємству своїми діями або бездіяльністю майнової шкоди, не доведено в якій конкретній обстановці було заподіяно шкоду, як і не доведено факту створення належних умов для збереження схоронності переданих ТМЦ.

До того ж наданими інвентаризаційними відомостями та інвентаризаційними описами не підтверджується причина утворення нестачі. Отже, колективна (бригадна) матеріальна відповідальність може бути реалізованою, якщо буде безсумнівно встановлено, що втрата цінностей була спричинена певними фактами неналежного виконання хоча б одним з членів колективу (бригади) покладених на них обов'язків.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження проведення ретельної перевірки встановленого факту недостачі, як і доказів неналежного виконання позивачкою своїх обов'язків, тому позиція відповідача не має належного обґрунтування, побудована виключно на його припущеннях та підтверджуються документами, що не відповідають діючим законодавчим актам, так як судом встановлено, що Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, який діє на підприємстві не відповідає вимогам ст.135-2 КЗпП.

Дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість та доведеність доказами позовних вимог, а отже такими що, підлягають до задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, у відшкодування витрат по сплаті судового збору, сплаченого останньою, в загальній сумі 640 гривень 00 копійок.

Суд вважає за доцільне відмовити в частині стягнення судових витрат на правову допомогу, так як позивачем не надано необхідних доказів на підтвердження їх понесення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,130,135-2,135-3,137,138,147,147-1,149,150 КЗпП; ст.ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія» про визнання незаконним та скасування наказів про оголошення догани та про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 40 від 31.10.2017 «Про оголошення догани комірникам (у кар'єрі) ГТВ», в частині накладення на ОСОБА_1, дисциплінарного стягнення у вигляді догани та позбавлення ОСОБА_1 грошових винагород та виплат, зазначених в наказі.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 286 від 06.09.2017 «Про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної комірниками (у кар'єрі) ГТВ», в частині покладення на ОСОБА_1, відповідачем ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія», обов'язку відшкодувати йому матеріальну шкоду.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 49 від 13.09.2017 «Про оголошення догани комірникам (у кар'єрі) ГТВ» в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани та позбавлення ОСОБА_1 грошових винагород та виплат, зазначених в наказі.

Стягнути з ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія» на користь позивача - ОСОБА_1, суму сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн.

В частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу - відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 25.06.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

В свою чергу, у відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України 2017 р., до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Вільногірського міського суду

Дніпропетровської області ОСОБА_9