Справа № 278/1693/15-ц
Провадження №2/278/46/17
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Зубчук І.В.

секретаря с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Ван ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в листопаді 2013 року він дав ОСОБА_4 у борг кошти у розмірі 190 000 гривень, про що останній власноручно підписав розписку, відповідно до якої зобовязався повернути кошти до 01 лютого 2014 року, про те не виконав належним чином зобовязання, у звязку із чим позивач змушений звернутись до суду за захистом свої прав.

Оскільки кошти відповідач не повернув та позивач просив стягнути з нього борг у розмірі 443 307 гривень 08 копійок, з яких: 228 000 гривень сума основного боргу, 161 652 гривні сума інфляційних втрат, 53 655 гривень 08 копійок три відсотка річних (а.с.3-6).

В ході судового розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь 840 636 гривень 00 копійок, з яких: 228 000 гривень сума основного боргу, 514 824 гривні сума інфляційних втрат, 97 812 гривень три відсотка річних (а.с.187-188).

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав зазначених в ньому.

Представник відповідач позов не визнала та вважає його безпідставним, а тому просила відмовити в його задоволенні.

Вивчивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти.

Судом встановлено, що в листопаді 2013 року ОСОБА_4 ОСОБА_3 отримав в борг у ОСОБА_5 кошти готівкою в розмірі 190 000 гривень, про що підписав відповідну розписку.

Відповідно до розписки ОСОБА_4 зобовязався сплатити Позикодавцеві за весь час користування його коштами єдиноразово 38 000 гривень при поверненні основної суми боргу, але не пізніше 01 лютого 2014 року (а.с.7).

В строк до 01 лютого 2014 року відповідач суму позики не повернув.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Оригінал розписки від листопада 2013 року знаходиться в матеріалах цивільної справи №278/2066/14-ц (а.с.186), тому наявність даної розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики та порушення вимог ст.1049 ЦК України.

Факт не виконання умов договору підтверджується рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26 листопада 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до Ван ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом Ван ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, де також встановлено, що боргова розписка у встановленому законом порядку фальсифікованою не визнана (а.с.34-35).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року по вищевказаній цивільній справі рішення апеляційної інстанції залишено в силі. В рішенні також встановлено, що в розписці зазначається, що ОСОБА_4 несе відповідальність перед позикодавцем за несвоєчасне повернення позичених коштів належними йому коштами та майном (а.с.36-38).

Відповідно до висновку експерта №1/3579 від 16 грудня 2016 року підпис від імені Ван ОСОБА_3 на зворотній стороні наданої розписки від листопада 2013 року, оригінал якої знаходиться у цивільній справі №278/2066/14-ц за позовом Ван ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним (а.с.186 цивільної справи №278/2066/14-ц), виконаний Ван ОСОБА_3 (а.с.111-115).

Окрім того матеріалами справи стверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_4 у позивача грошових коштів в розмірі 190 000 гривень, які на даний час борг не повернуто.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про повернення йому основної суми боргу за Договором позики від листопада 2013 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд виходить з такого.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, три проценти річних, а також інфляційні втрати, про які заявив позивач, є наслідком невиконання відповідачем ОСОБА_4 грошового зобов'язання і повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Так, 3% річних розраховується за формулою: С х 3% х Д : 365 : 100%, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Нарахування 3% на суму заборгованості, що виникла за період з 01 лютого 2014 року по 26 грудня 2017 року, розраховується наступним чином: 190 000 х 3% х 1424 : 365 : 100 % та становить 22238 гривень 00 копійок.

Відповідно до листа Верховного Суду України №62-97 від 03 квітня 1997 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на середній індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Для визначення середнього індексу інфляції за період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою.

Індекси інфляції розраховуються Державною службою статистики України, починаючи з серпня 1991 року щомісячно та публікуються у газеті "Урядовий кур'єр" у період з 5 по 10 число, що йде за звітним місяцем. Зазначені відомості згідно до ст.ст. 19, 21, 22 Закону України «Про інформацію» можуть використовуватися для перерахунку грошових коштів.

Величини індексів інфляції за місяці заборгованості за період з 01 лютого 2014 року по 26 грудня 2017 року за даними Державної служби статистики України складають у відсотках:

За 2014 рік: лютий 100,6; березень 102,2; квітень 103,3; травень 103,8; червень 101,0; липень 100,4; серпень 100,4; вересень 102,9; жовтень 102,4; листопад 101,9; грудень 103,0.

За 2015 рік: січень 103,1; лютий 105,3; березень 110,8; квітень 114,0; травень 102,2; червень 100,4; липень - 99,0; серпень 99,2; вересень 102,3; жовтень 98,7; листопад 102,0; грудень 100,7.

За 2016 рік: січень 100,9; лютий 99,6; березень 101,0; квітень 103,5; травень 100,1; червень 99,8; липень 99,9; серпень 99,7; вересень 101,8; жовтень 102,8; листопад 101,8; грудень 100,9.

За 2017 рік: січень 101,1; лютий 101,0; березень 101,8; квітень 100,9; травень 101,3; червень 101,6; липень 100,2; серпень 99,9; вересень 102,0; жовтень 101,2; листопад 100,9; грудень 101,0.

Сума заборгованості за вказаний період становить 190 000 гривень.

Отже, середній індекс інфляції за період прострочення заборгованості з 01 лютого 2014 року по 26 грудня 2017 року складає 128,1 %, а тому інфляційне збільшення суми боргу за цей період становить 243 397 гривень 55 копійок (190 000 х 128,1%).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, судом установлено факт не виконання відповідачем узятих зобовязань за кредитним договором, що у свою чергу порушує право позивача на виконання умов договору, повернення суми кредиту та сплати відсотків, а тому порушене право підлягає судовому захисту.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 190 000 гривень 00 копійок, 38 000 гривень 00 копійок кошти за користування, 3 відсотки річних в розмірі 22 238 гривень 00 копійок, інфляційні втрати в сумі 243 397 гривень 55 копійок, а всього 493 635 гривень 55 копійок, часткового задовольнивши таким чином позовні вимоги ОСОБА_2

При подачі позову позивач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, як інвалід 2 групи, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3654 гривні, з урахуванням мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2015 року 1218 гривень (Закон України «Про судовий збір»).

Керуючись ст.ст.4, 12, 82, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Ван ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основної заборгованості в розмірі 190 000 гривень 00 копійок, 38 000 гривень 00 копійок за користування коштами до 01 лютого 2014 року, 243 397 гривень 55 копійок індексу інфляції, три відсотка річних у розмірі 22 238 гривень 00 гривень, а всього на загальну суму 493 635 гривень 55 копійок.

Стягнути з Ван ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 3654 гривні.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: І. В. Зубчук