ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 640/12156/18

провадження № 22-ц/818/406/18

Харківський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт»,

розглянувши у спрощеному позовному провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі

з апеляційною скаргою Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2018 року, ухвалене суддею Попрас В.О.в залі суду в м. Харкові,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з серпня 1968 року вона працює у Державному підприємстві «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». З жовтня 2016 року по лютий 2018 року відповідач не сплатив їй заробітну плату, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 78357 грн. 83 коп.

У зв'язку із чим просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в розмірі 78357 грн. 83 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Стягнуто з ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 78357 грн. 83 коп. (сімдесят вісім тисяч триста п'ятдесят сім) гривень 83 коп. та на користь держави судовий збір в розмірі 783 (сімсот вісімдесят три) грн. 57 коп.

В апеляційній скарзі ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не було надано належних документів на підтвердження наявності та розміру заборгованості підприємства з належних працівникові виплат. Надані позивачем розрахункові листи не можуть бути належними доказами. Судом не досліджено фактичних обставин щодо нарахування заробітної плати позивачу: первинних довідок та розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, які б відповідали діючим нормам законодавства, первинних документів щодо фактично відпрацьованого часу та обсягів виконаних робіт, щодо наявності коштів на підприємстві та джерел фінансування станом на заявлений період. Вказане унеможливлює повний та об'єктивний розгляд вимог позивача. Також зазначено, що відповідач є державним підприємством, заснованим на державній власності та не має фінансування з державного або місцевого бюджетів. Основним та головним джерелом фінансування та накопичення обігових коштів для провадження господарської діяльності та здійснення обов'язкових (першочергових) платежів, в тому числі й виплати заробітної плати, є обсяги робіт, які підприємство отримує власними силами (самостійно) від інших суб'єктів господарювання в межах виконання робіт за основними видами діяльності.

Позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи відзив, ОСОБА_1 зазначила, що надані нею розрахункові листи розроблялись на підставі розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, оригінали яких знаходяться у відповідача. Вказані відомості є підтвердженням нарахування заробітної плати і встановлені судом як факт наявності заборгованості перед позивачем. Відповідач, є суб'єктом підприємницької діяльності, а метою підприємства є отримання прибутку. Наявність або відсутність державного фінансування підприємства не є підставою для не виплати заробітної плати позивачу, враховуючи мету діяльності відповідача згідно з доданим статутом. Тому, вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1968 року ОСОБА_1 працювала у відділі промислового будівництва інституту «Південдіпрошахт» на посаді інженера. З 20.12.2010 року, інститут «Південдіпрошахт» перетворено в Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», де позивач працює на теперішній час на посаді ведучого спеціаліста.

Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується відомостями з Пенсійного фонду України у формі ОК-5, заборгованість підприємства по заробітній платі ОСОБА_1 складає 78357 грн. 83 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими оскільки було допущено порушення прав працівника на виплату належних йому сум згідно із законом, та такими, що не спростовані відповідачем в повному обсязі, оскільки на посилання відповідача до суду не надано було жодного доказу, які би підтверджували його висловлювання в судовому засіданні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для захисту порушених прав ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заборгованість із виплати заробітної плати з жовтня 2016 року по лютий 2018 року складає 78357 грн. 83 коп.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 78357 грн. 83 коп., яку відповідач, в порушення вимог ст. 115 КЗпП України не виплатив позивачу.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Посилання апелянта на те, що позовні вимоги недоведені належними доказами, спростовуються матеріалами справи.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Матеріали справи містять розрахункові листи за період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року про розмір заборгованості із виплати заробітної плати позивачці і відомості з ПФУ форми ОК-5, які є належними та допустимими доказами у спірних правовідносинах.

Не погоджуючись із сумою стягнення, відповідач належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості не спростував.

Відповідач не заперечує факту наявності заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 Проте зазначає, що Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній власності, наразі не має державного фінансування; основним джерелом фінансування є обсяги робіт, які підприємство отримує власними силами від інших суб'єктів господарювання в межах виконання робіт з основними видами діяльності. Колегія суддів не приймає до уваги вищезазначене, оскільки відсутність бюджетних асигнувань не свідчить про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати.

Так, Європейський Суд з прав людини в пункті 26 рішення по справі «Кечко проти України» зазначав, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки роботодавці не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий - Н.П .Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна