Дата документу 25.06.2018
Справа № 2-2237/11
Провадження № 4-с/334/51/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 р. Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

при секретарі Сагайдак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 11 травня 2018 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2237/2011, виданого 21 червня 2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/3 частини його заробітку, старший державний виконавець Шевченківського ВДВС міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження ВП № 28417146 винесла постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами відносно ОСОБА_1 та постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1А.у праві виїзду за межі України.

Скаржник не погоджується з вищевказаними постановами, оскільки, в якості правової підстави для винесення вказаних постанов державний виконавець зазначила, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 02.05.2018 року за період з 15.04.2011 року по 01.05.2018 року становить 95776,57 гривень, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Однак, скаржник зауважує, що протягом усього часу, коли у нього була можливість сплачував аліменти, він їх сплачував, що підтверджується копіями квитанцій про направлення переказів та копіями розписок стягувача про отримання грошових коштів, згідно яких, всього за період з січня 2011 року по липень 2014 року ним було сплачено у якості аліментів 21 900,00 гривень.

Припинення сплати аліментів було повязане з тим, що його колишня дружина, ОСОБА_3, разом з доньками змінила місце проживання на ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується її розпискою від 23.07.2014 року, де вийшла заміж та отримала прізвище ОСОБА_4. До усіх правовідносин, які там виникають, фактично застосовуються закони Російської Федерації, відповідно до яких ОСОБА_3 не має законних підстав для проживання на території АР Крим, а тому гне може отримувати грошові перекази в якості аліментів.

Перед відїздом до АР Крим ОСОБА_3 отримала від скаржника нотаріальну згоду на виїзд доньки у її супроводі до АР Крим на три місяці. Станом на сьогодні пройшло вже майже чотири роки. Скаржник періодично їздив до АР Крим для того щоб відвідати свою доньку, при зустрічах купував усі речі, які їй були необхідні. Грошові кошти ОСОБА_3 не давав у звязку з тим, що вона з моменту переїзду до АР Крим почала зловживати алкогольними напоями, тому він сам одразу купував доньці все, що їй було необхідно. Факт проживання ОСОБА_3 разом з донькою у АР Крим може підтвердити ОСОБА_5 (мати ОСОБА_3В.). На сьогодні він займається питанням щодо повернення дитини до м. Запоріжжя та визначення місця її проживання.

Для того щоб заробити грошові кошти, як для свого існування та для сплати аліментів ОСОБА_1 періодично виїжджає на заробітки до Російської Федерації, оскільки, заробити достатньо коштів для покриття всіх своїх витрат на території України у нього не виходить, тому, тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України призведе до порушення його прав та законних інтересів.

Сам факт наявності заборгованості зі сплати аліментів без дослідження природи виникнення такої заборгованості, не може бути самостійною підставою для застосування заходів забезпечення виконання зобов'язань. Заходи, які обмежують встановлені права громадян, є обґрунтованими лише тоді, коли переслідують законну мету щодо забезпечення погашення заборгованості. Постанови не містять жодного вмотивованого обґрунтування про необхідність застосування до боржника тимчасових обмежень, тому він просить визнати неправомірними вищевказані постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, винесені 11.05.2018 р. в межах виконавчого провадження №28417146.

Скаржник ОСОБА_1 в судове засідання не зявився з невідомих причин, про час та місце слухання справи був повідомлений згідно вимог законодавства.

Державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, 25.06.2017 року надала суду письмову заяву, в якій просить відмовити скаржнику у задоволенні скарги у повному обсязі.

Суд дослідивши надані докази приходить до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2011 року позов ОСОБА_3 у цивільній справі за її позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено. З відповідача ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь позивачки ОСОБА_3 на утримання двох дітей: доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/3 частини його заробітку, починаючи з 15.04.2011 р. до їх повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку /а.с.18/.

17.08.2011 року позивачка ОСОБА_3 отримала в канцелярії суду копію рішення та два виконавчих листа /а.с.20/.

11.05.2018 року в межах виконавчого провадження №28417146 старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 винесені постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами та постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України /а.с.29,30/.

23.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2Ю, не погоджуючись з вищевказаними постановами, які обмежують його законні права та свободи.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Зі скарги вбачається, що про винесені постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами та про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України він дізнався 16.05.2018 року /а.с.21/, тобто звернулась до суду у строки,передбачені ст. 449 ЦПК України.

Відповідно до ст. 447 і ст. 451 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи і за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підтвердження своїх доводів щодо безпідставності винесення державним виконавцем вищевказаних постанов, які обмежують його право керування транспортними засобами та право виїзду за межі України, скаржник ОСОБА_1 надав суду копії квитанцій та розписок про сплату позивачці ОСОБА_3 аліментів /а.с.31-58/.

Згідно постанов, винесених у виконавчому провадженні №28417146, заборгованість по аліментам відповідно до розрахунку від 02.05.2018 року за період з 15.04.2011 року по 01.05.2018 року становить 95776,57 гривень, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців /а.с.29,30/.

Але, скаржник посилається на той факт, що стягував ОСОБА_3 разом з обома дочками в 2014 році виїхала до АР Крим, що підтверджується її особистою розпискою /а.с.74/, та 17.05.2014 р. уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на «Шуліка» /а.с.75,76/. У звязку з чим, він не має можливості сплачувати аліменти на дитину, оскільки на території АР Крим діє законодавство Російської Федерації, а ОСОБА_3 не зареєстрована за місцем свого проживання, тому перекази можливо здійснити лише через 3-х осіб /а.с.60/.

Однак, він не звернувся до державного виконавця для вирішення даного питання з метою уникнення появи заборгованості по аліментам, та не сплачував аліменти на депозитний рахунок ДВС, хоча в своїй скарзі вказав, що знав про це та розумів можливість настання негативних наслідків.

Натомість, скаржник надав суду копії Патентів на своє імя /а.с.59/ та зазначив, що з метою отримання заробітку для проживання та сплати аліментів, він неодноразово виїжджав на роботу до Російської Федерації, а постановами державного виконавця обмежено його право на виїзд за межі України, в тому числі і для отримання заробітку на утримання дитини.

Також, ОСОБА_1, посилається, що з метою спілкування з дочкою, він регулярно їздив до АР Крим, де повністю забезпечував дитину, однак жодного документа, товарного чеку чи квитанції на придбання дитячих речей, суду не надав.

Суд також звертає увагу, що в своїй скарзі ОСОБА_1 посилається на скрутне становище, натомість не надав суду жодного підтвердження того, що державним виконавцем неправомірно, необґрунтовано та безпідставно винесені постанови про обмеження його у праві виїзду за межі України та в праві керування транспортними засобами, при цьому ніяк не довів, що у нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів, чи він особисто витрачав гроші на придбання речей, необхідних для нормального розвитку та навчання дитини відповідного віку, особливо на тимчасово окупованій території.

Навпаки, в своїй скарзі він особисто зазначив, що коли у нього була можливість, він сплачував аліменти, за період з січня 2011 року по липень 2014 року ним було сплачено у якості аліментів 21 900,00 грн. /а.с.23/. Тобто, він сам підтверджує, що зобовязання за рішенням суду ним виконані не в повному обсязі, аліменти ним сплачені частково, в той час, як дитина потребує належного утримання, в тому числі харчування, лікування, навчання, одягу та взуття тощо регулярно.

Згідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

В судовому засіданні скаржник свої доводи, викладені у скарзі не підтримав, обставини, викладені у постановах державного виконавця не спростував ні особисто, ні наданими документами.

Враховуючи викладене, суд вважає, що державний виконавець діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, оскільки виконавчий лист перебуває на виконанні, відповідає вимогам закону, тому правових підстав для визнання його дій неправомірними не має.

Аналізуючи норми діючого законодавства у їх застосуванні державним виконавцем під час прийняття ним рішення про відкриття виконавчого провадження № ВП 28417146, суд приходить до висновку, що скарга на дії державного виконавця задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 447 451, п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ст. 18, 26 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Баруліна Т. Є.