Провадження № 2/761/2601/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.,

за участю :

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Сулика Р.А.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної організації (установа, заклад) «Інститут гематології та трансфузіології національної академії медичних наук України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Державної організації (установа, заклад) «Інститут гематології та трансфузіології Національної академії медичних наук України» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач працює на посаді завідувача лабораторії імунного типування Державної організації (установа, заклад) «Інститут гематології та трансфузіології Національної академії медичних наук України», і відповідач нараховував заробітну плату не в повному обсязі та не за всі місяці, а саме: за період з липня 2016 року по серпень 2017 року. Окрім того позивач вважає, що внаслідок порушення його прав відповідачем йому завдано моральну шкоду. Вважає, що відповідач, не здійснивши виплату належної позивачеві заробітної плати, порушив його права.

Тому позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача суму невиплаченої заробітної плати у розмірі 54616,67 грн., інфляційну складову у розмірі 4111,90 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., що разом складає 68728,57 грн.

Ухвалою судді від 11.08.2017 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 09.03.2018 року справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 26.04.2018 року.

У відповідності до розпорядження Шевченківського районного суду м. Києва від 15.05.2018 року, здійснено перерозподіл даної справи на підставі доповідної помічника судді Малинникова О.Ф. від 14.05.2018 року, відповідно до якої суддя Малинников О.Ф. з 02.04.2018 року перебуває на довготривалому лікарняному, строк якого може перевищувати два місяці, що свідчить про неможливість продовження розгляду даної справи раніше визначеним суддею в строки, встановлені законом.

Ухвалою судді Піхур О.В. від 16.05.2018 року призначено у справі підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 29.06.2018 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 11.10.2018.

Відповідач 12.10.2017 року подав заперечення на позовну заяву, відповідно яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач прав позивача не порушував.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з таких підстав.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 прийнята на посаду завідувача лабораторії імунного типування на умовах контракту за №21 від 05.12.2002 Інституту гематології та трансфузіології АМНУ, яка в подальшому була перейменована в Державну установу «Інститут гематології та трансфузіології АМН України», що підтверджується копією трудової книжки та Наказом №79-вк від 05.12.2002 року (а.с. 41, 51-55).

14.12.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження контракту на попередніх умовах (а.с. 42).

Як зазначає, представник відповідача, на даний час позивач не звільнена з посади і перебуває у трудових відносинах з відповідачем.

В ході судового розгляду було встановлено, що позивачем було подано відповідачу два лікарняних листка, перший за період з 12.04.2017 по 21.04.2017 та другий за період з 03.05.2017 по 12.05.2017, які були оплачені відповідачем, що засвідчується Протоколом засідання комісії із соціального страхування (рішення уповноваженого) ДУ «Інститут гематології та трансфузіології АМНУ» (а.с. 45).

Окрім того, встановлено, що відповідач 29.05.2017 отримав заяву від ОСОБА_3 від 13.05.2017 про надання їй оплачуваної відпустки з 15.05.2017 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 56).

Заява на відпустку ОСОБА_3 від 13.05.2017 не була погоджена роботодавцем з проханням надати пояснення щодо відсутності на роботі з 15.05.2017 року, попередивши про можливе звільнення за прогули за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 56).

Статттею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 142 КЗпП України, трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до ст.141 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно зі ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно ч. 3 ст. 79 КЗпП України передбачено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Відповідно до ч. 4 ст. 79 Кодексу законів про працю України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Згідно з ч. 5 ст. 79 КЗпП України конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Згідно з графіком відпусток, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 46), ОСОБА_3 повинна була надатися відпустка з 24.07.2017, а крім того відпустка про яку заявляла позивач за період з 15.05.2017 не була погоджена роботодавцем (а.с. 44), а тому така відпустка позивачу не була надана.

За періоди з 12.04.2017 по 21.04.2017 та з 03.05.2017 по 12.05.2017 ОСОБА_3 надала два лікарняних листки, які були оплачені роботодавцем, відповідно з 15.05.2017 ОСОБА_3 не перебувала в щорічній основній відпустці.

Позивач зазначає, що відповідач нараховував заробітну плату не у повному обсязі та не за всі місяці, а саме: за період з липня 2016 року по серпень 2017 року.

В ст. 43 Конституції України передбачено кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 зазначеного закону структуру заробітної плати складає: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Конституційний Суд України дійшов до висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

А тому заробітна плата має виплачуватися виключно за виконану працівником роботу, і саме виконана робота є підставою для виплати заробітної плати.

Відповідно акту від 15.09.2017 ОСОБА_3 після лікарняного з 13.05.2017 по 15.09.2017 відсутня на роботі, причини відсутності на роботі ОСОБА_3 роботодавцю невідомі (а.с. 50).

Тому, в матеріалах справи наявні докази, що засвідчують той факт, що позивач не з'являвся на роботі за період 13.05.2017 по 15.09.2017, а отже не виконував роботу, що визначена Посадовою інструкцією лікаря-лаборанта вищої категорії імунного типування (а.с. 39-40).

Відтак, за встановлених в судовому засіданні обставин відсутність позивача на робочому місці свідчить про порушення з його боку вимог внутрішніх нормативно-правових актів, що вказує на обґрунтованість дій відповідача щодо невиплати заробітної плати позивачу за час його відсутності на робочому місці, тому суд приходить до висновку про відмову в цій частині позовних вимог, а оскільки позовна вимога про сплату інфляційної складової є похідною, то підлягає відмові також.

Що стосується позовних вимог позивача про виплату моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., то позивач у своїх доводах, викладених в заяві зазначає, що порушення його трудових прав відповідачем порушило його нормальні життєві зв'язки, звичний спосіб свого життя, перебування на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма законодавства містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходе із засад розумності, виваженості та справедливості.

Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що позивач відсутність на робочому місці з поважних причин не довів, що свідчить про порушення з його боку вимог внутрішніх нормативно-правових актів, у зв'язку з чим вказує на обґрунтованість дій відповідача щодо невиплати заробітної плати позивачу за час його відсутності на робочому місці, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати у розмірі 54616,67 грн. та інфляційної складової у розмірі 4111,90 грн., яка є похідною, крім того, відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 141, 258-259, 263, 430, 353-354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державної організації (установа, заклад) «Інститут гематології та трансфузіології національної академії медичних наук України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 16.11.2018 року.

Суддя