Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Собакінських С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що у період з липня по серпень 2006 року вона за проханням відповідачки ОСОБА_2 уклала на своє ім'я 9 кредитів у різних банках м. Маріуполя на придбання побутової техніки на загальну суму 35 000 грн. Зазначену побутову техніку передала у власність відповідачці, яка запевнила, що поверне гроші, що були взяті на її прохання. В підтвердження зазначеного договору було складено та підписано відповідачкою відповідну розписку, в якій зазначено строк повернення грошей протягом двох років після підписання розписки, а саме до 17 листопада 2010 року. Позивачка неодноразово намагалася зв'язатися з відповідачкою з метою повернення їй коштів, однак відповідачка добровільно кошти не повернула. Отже, станом на кінець 2008 року, ОСОБА_2 жодну заборгованість за кредитом не погасила. У зв'язку з чим, позивачка звернулася до Іллічівського районного відділу міліції з метою притягнення останньої до кримінальної відповідальності, а також після подачі скарги до прокуратури Донецької області, було порушено кримінальну справу за складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, яку в подальшому було призупинено. 26 лютого 2013 року за її заявою, слідчим відділом Іллічівського відділу міліції м. Маріуполя за фактом шахрайства внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000635, однак 24 серпня 2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.190 КК України. На підставі викладеного, позивачка ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму позики у розмірі 35 000 грн.

Заочним рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 21.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі та стягнуто суму заборгованості за договором позики у розмірі 35000 грн.

Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.07.2017 року рішення суду від 21.12.2016 року було скасовано та призначено справу до судового розгляду.

Позивачка у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що оформлювала кредитні займи за проханням ОСОБА_2 Грошей не отримувала. Відповідачка за ці кошти замовляла собі різну побутову техніку. Всього вона оформила на своє імя 10 кредитів на загальну суму 50000 грн. ОСОБА_2 написала розписку лише на 35000 грн. На підставі викладеного, просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за розпискою у розмірі 35000 грн.

Представник позивачки, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та просила задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що гроші не позичала. ОСОБА_1 консультувалась у неї щодо оформлення кредиту. Розписку вона написала у дільничного інспектора, який попросив її написати, оскільки позивачка його замучила різними скаргами за своїми проблемами, повязаними з кредитами. І вона вирішила допомогти. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики.

Представник відповідачки, який на підставі договору про надання правової допомоги, адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики. Також, просив застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_1

Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З повідомлення начальника Іллічівського РВ ММУ ГУ МВС України в Донецькій області № 1584 від 01.12.2008 року, судом встановлено, що 12.11.2008 року позивачка звернулась до Іллічівського РВ із заявою щодо протиправних дій з боку ОСОБА_2, яка була зареєстрована у журналі реєстрації заяв та повідомлень про злочини Іллічівського РВ за № 6916. За даним фактом проведено перевірку. За фактом перевірки прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.190 КК України (шахрайство) відповідно до ст.6 п.2 КПК України (відсутність складу злочину). Розяснено право звернутись за захистом цивільних прав до суду, оскільки між сторонами склались цивільно правові відносини. (а.с.8).

Згідно листа заступника прокурора прокуратури Донецької області №4/2/1-9868-10 від 2010 року встановлено, що постановою прокуратури Іллічівського району м.Маріуполя від 02.11.2009 року було скасовано постанову Іллічівського РВ про відмову у порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 від 15.11.2008 року з направленням матеріалів на додаткову перевірку. За результатами додаткової перевірки після виконання вказівок прокуратури району, 10.11.2009 року Іллічівським РВ на підставі ст.6 п.2 КПК України було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ст.190 КК України. Розяснено право на оскарження зазначеної постанови або звернутись у порядку цивільного судочинства за захистом цивільних прав. (а.с.11).

Постановою старшого слідчого СВ Іллічівського ВП МВП ГУ НП в Донецькій області від 24.08.2016 року кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000635 від 26.02.2013 року за фактом шахрайства відносно ОСОБА_1, було закрито у звязку із відсутністю складу злочину, передбаченого ст.190 ч.1 КК України. (а.с.15).

Відповідно до розписки від 17.11.2008 року, відповідачка ОСОБА_2 зобовязалась погасити кредити ОСОБА_1, взяті в банках на її імя в сумі 35000 грн. з виплатами на 2 роки з липня по серпень 2008 року за усною з нею домовленістю. (а.с.7).

Із змісту ст.1046 ЦК України вбачається, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначено в правовій позиції ВСУ у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, зміст розписки, так само і пояснення сторін, щодо предмету спору, приводить суд до висновку, що правова природа договору між сторонами не містить зобов'язань договору позики, тому позовна вимога у спосіб що визначила позивачка на підставі ст.16, ст.1046-1049 ЦК України не підлягає задоволенню.

Суд не застосовує положення ч.2 ст.5 ЦПК України, враховуючи наступне.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду.

З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже звертаючись до суду, позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 1046-1049 ЦК України, який полягає у передбаченому п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способу захисту, як визнання права позивача на повернення суми позики.

Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, проте є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.

Крім того, представник відповідачки адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч.3ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст.256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1статті 261 ЦК України.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до розписки від 17.11.2008 року, відповідачка ОСОБА_2 зобовязалась погасити кредити ОСОБА_1, взяті в банках на її імя в сумі 35000 грн. з виплатами на 2 роки з липня по серпень 2008 року за усною з нею домовленістю.

З повідомлення начальника Іллічівського РВ № 1584 від 01.12.2008 року, вбачається, що позивачка звернулась до Іллічівського РВ із заявою щодо протиправних дій з боку ОСОБА_2 - 12.11.2008 року, тобто до написання відповідачкою розписки.

Старшим слідчим Іллічівського РВ у постанові про закриття кримінального провадження від 24.08.2016 року встановлено, що на протязі кінця червня та усього липня 2008 року ОСОБА_1 оформила на своє імя 9 кредитів у банках, після чого ОСОБА_2 написала їй розписку, в якій вказала, що поверне грошові кошти на суму 35000 грн., які були узяті у кредит у різних банках на протязі двох років.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що дата складання розписки та строки, на які вона укладена, не відповідають дійсності, оскільки позивачка звернулась до Іллічівського РВ із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за фактом шахрайства раніше ніж, укладена розписка.

Однак, при цьому, із вказаною позовною заявою до суду позивачка звернулася лише 13.09.2016 року.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд встановив, що встановити початок перебігу позовної давності у даному випадку не передбачається можливим, а тому клопотання представника відповідачки не підлягає задоволенню.

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Також, у зв'язку з тим, що при зверненні до суду позивачці було відстрочено час сплати судового збору до ухвалення рішення по справі, а у задоволенні позовних вимог відмовлено, з позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2,5,12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 207, 252-255, 256, 257, 261, 267, 526, 530, 626-631, 1046, 1047, 1049, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецької апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. М. Іванченко