Єдиний унікальний номер 233/3314/18 Номер провадження 22-ц/804/652/18
Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Санікової О.С.,

суддів: Будулуци М.С., Космачевської Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Бахмут Донецької області цивільну справу №233/3314/18

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року,

(суддя Бєлостоцька О.В., рішення ухвалено в місті Костянтинівка Донецької області, повний текст рішення виготовлений 26 вересня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, посилаючись на те, що з 14 липня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала в ПАТ «Українська залізниця» техніком виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З березня 2017 року відповідач по справі припинив виплачувати заробітну плату, у зв'язку з чим розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період часу з 01 березня 2017 по 17 липня 2017 року становить 18347 гривень 43 копійки, сплатити яку в добровільному порядку відповідач відмовляється.

Просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 18347 гривні 43 копійки.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, проаналізувавши надані докази з точки зору їх належності, допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та у взаємозв'язку, виходив з того, що позивачкою не надано належних, допустимих, достовірних та переконливих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і, зокрема на таке: антитерористична операція на території Донецької області дійсно проводиться, починаючи з 14 квітня 2014 року, між тим, це не було перешкодою для виконання відповідачем щодо виплати заробітної плати своїм працівникам аж до березня 2017 року, в цей період заробітна плата регулярно нараховувалася і виплачувалася через банківські установи на території України; апелянт зазначає, що регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що знаходиться в місті Лиман, було організовано прийом первинних документів, необхідних для нарахування заробітної плати за період з 1 березня 2017 року і по день звільнення працівників з роботи; нею усі первинні документи, необхідні для нарахування заробітної плати, були передані до регіональної філії ще у листопаді 2017 року; 17 вересня 2018 року нею до суду першої інстанції було надіслано клопотання про долучення до матеріалів справи сканованих копій зазначених документів, а також було зазначено місце знаходження їх оригіналів, однак суд не взяв їх до уваги; суд не вжив до відповідача жодних заходів примусу з тим, щоб спонукати відповідача виконати вимогу суду про надання відомостей про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, про витребування яких вона заявляла клопотання і яке було задоволено судом; крім того, якщо вже суд бажає застосувати до відносин, що стосуються невиплати працівникові заборгованості по заробітній платі положення цивільного законодавства про відшкодування шкоди, то в такому разі відповідачу слід було б довести відсутність своєї вини у невиплаті працівникові заробітної плати, однак жодних доказів відсутності своєї вини відповідач суду не надав; суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 9 ЦК України, а також положення цивільного законодавства про відшкодування шкоди, оскільки спірні правовідносини та відносини щодо відшкодування шкоди мають різну правову природу; трудові відносини, у тому числі і щодо виплати найманому працівникові заробітної плати є договірними відносинами сторін, а правовідносини щодо відшкодування шкоди належать до позадоговірних зобов'язань; питання оплати праці працівника у повному обсязі врегульовані трудовим законодавством; в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав діє презумпція вини роботодавця, за таких обставин суд мав взяти до уваги довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, видану їй за місцем роботи, засвідчену головним бухгалтером; доводи сторони відповідача щодо неналежності цього доказу суд мав не прийняти до уваги через не спростування відомостей, відображених у вказаній довідці.

У відзиву на апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі; представник ПАТ «Українська залізниця» з посиланням на положення ч.1 ст. 76, ст.ст. 12, 81 ЦПК України зауважує, що сам факт звільнення позивача 17 липня 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 1 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно ст.ст. 47,83,115,116 КЗпП України. Відповідач не мав об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків та виконати свої зобов'язання за трудовим договором. Нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією. Представник ПАТ «Українська залізниця» також вважає, що, враховуючи позовні вимоги у справі №233/3314/18, є свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. У ч.3 цієї статті зазначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У ч.13 ст. 7 ЦПК України зазначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, справа підлягає розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 з 04 листопада 2014 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймала посаду техніка виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо».

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно довідки відповідача по справі від 16 серпня 2018 року № 349 за березень 2017 року ОСОБА_1 сплачено заробітну плату у розмірі 1527 гривень 99 копійок, затримка у виплаті заробітної плати за останні 6 місяців відсутня.

Згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст.115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об'єктивно впливають на її обов'язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст.115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст.9, 263, 617 ЦК України.

Відповідно до зазначеного висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68, в тому числі, до оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно зі ст.ст.47, 83, 115, 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Суд вважав слушними доводи відповідача ПАТ «Українська залізниця» з приводу того, що між ним та його працівниками, зокрема позивачем ОСОБА_1 з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, в період існування яких відповідач ПАТ «Українська залізниця» об'єктивно, з причин від нього не залежних позбавлено можливості виконати зобов'язання, передбачені трудовим законодавством.

Надану позивачем на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі довідку суд не прийняв в якості належного, допустимого та достовірного доказу, оскільки зазначена довідка не відповідає вимогам, що зазвичай ставляться до офіційних документів, оскільки не містить номеру та дати її видачі, печатки підприємства, повного найменування підприємства та найменування посад осіб, які її підписали.

Приймаючи до уваги, що відповідач втратив контроль та доступ до виробничих потужностей, майна, документації, що знаходиться на тимчасово непідконтрольній території, суд також не прийняв до уваги в якості належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог надані позивачем не засвідчені належним чином копії розрахунків заробітної плати та табелів обліку використання робочого часу за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця».

«Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.

Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблено відповідачем. Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст.ст. 94, 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, але при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

На підтвердження нарахованої але не виплаченої заробітної плати позивачем надані суду розрахункові листки за період з березня по липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень - 3417,41 грн., квітень - 2263,19 грн., травень - 782,86 грн., червень - 683,22 грн., липень - 7498,63 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги). В розрахункових листках за квітень-липень 2017 року міститься інформація про оплату за час простою.

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, згідно з якими: за березень позивачкою відпрацьовано 9 днів, за квітень, травень, червень, липень - «0». Зазначені документи підписані керівником ВП Дебальцевське пасажирське локомотивне депо Дмитренко Ю.О., головним бухгалтером Трускаловою О.І.; табелі обліку використання робочого часу, крім того підписані помічником начальника з кадрових питань, інженером з організації та нормування праці, заступником начальника депо та табельником.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2018 року у відповідача судом витребувано належним чином оформлену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року. Однак, відповідачем надана довідка, з якої вбачається, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нараховано всього 1921.56 грн., до видачі - 1527.99 грн. Згідно відзиву ПАТ «Українська залізниця» зазначена зарплата отримана ОСОБА_1 15 серпня 2017 року. При цьому зазначена довідка не містить відомостей про нараховану та виплачену зарплату ОСОБА_1 за квітень-липень 2017 року.

Наявність у ПАТ «Українська залізниця» табелів обліку робочого часу за березень-липень 2017 року, а також наявність розрахункових листків за січень-липень 2017 року підтверджена наданим відповідачем до апеляційного суду Переліком документів для остаточного розрахунку.

Згідно розрахунків заробітної плати за квітень - липень 2017 року, позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою. Факт встановлення на Виробничому підрозділі «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», де працювала ОСОБА_1 підтверджений наказами про встановлення простою №131/ТЧ-14 від 20.03.2017 року та №236/ДНД від 17.03.2017 року, про що зазначено в Переліку документів для остаточного розрахунку..

Оскільки зазначені дані відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, висновок суду про не надання позивачкою належних, допустимих, достовірних та переконливих доказів є помилковим.

Відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

ПАТ «Українська залізниця» до апеляційного суду надана довідка датована 18 вересня 2017 року, в якій зазначено, що вона видана ОСОБА_1 техніку в тому, що депонована заробітна плата відсутня. Але при цьому зазначена довідка не підтверджує факт виплати ОСОБА_1 зарплати за березень-липень 2017 року.

Висновок суду про те, що сам по собі факт звільнення позивача ОСОБА_1 17 липня 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах, а також такі доводи, викладені у відзиву на апеляційну скаргу, спростовуються наданими позивачкою документами, з яких вбачається, що їй нараховувалась зарплата за час простою, що передбачено трудовим законодавством і є обов'язком роботодавця виплатити цю суму при звільненні працівника.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що позивач підтвердила наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за період з березня по липень 2017 року у розмірі: за березень - 1889.42 грн. (з урахуванням отриманої суми 3417.41 грн. - 1527,99 грн.), квітень -2263,19 грн., травень -782,86 грн., червень -683,22 грн., липень -7498,63 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги), а всього у урахуванням відрахованих обов'язкових платежів та податків -13 117 грн. 32 коп.

Доводи, викладені представником ПАТ «Українська залізниця» у відзиву на апеляційну скаргу про те, що позовні вимоги у справі №233/3314/18 є свого роду відшкодуванням завданої майнової шкоди, тому застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства є безпідставними, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, а саме щодо оплати праці, у повному обсязі врегульовані трудовим законодавством.

Інші доводи, викладені представником відповідача у відзиву на апеляційну скаргу, є безпідставними з огляду на наведені апеляційним судом обставини і обґрунтування висновків нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 503 грн. 89 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 13 117 грн. 32 коп. та судовий збір на користь держави у розмірі 503 грн. 89 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: