ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа №638/16552/16-ц

Провадження № 22-ц/818/40/18

27 листопада 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» ,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 березня 2018 року ( суддя - Семіряд І.В. )

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк Золоті Ворота», третя особа - ОСОБА_3, в якому просила визнати договір поруки №294/1 від 15.03.2011 року з урахуванням змін до нього, укладений між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота» та ОСОБА_1 в забезпечення виконання боржником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором №294 від 30.12.2010 року припиненим.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що 30.12.2010 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота» та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір кредиту №294, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у рамках кредитної лінії у розмірі, що не перевищує 300 000,00 доларів США , а позичальник зобов'язався повернути його у строк не пізніше 01.04.2011 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 15.03.2011 року укладено договір поруки №294/1, до якого неодноразово вносились зміни шляхом укладання договорів про зміни до вказаного договору поруки.

За умовами договору поручитель зобов'язалася відповідати перед банком у повному обсязі за порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором з поверненням у термін 21.11.2014 року кредиту в сумі 380 000,00 доларів США та сплату процентів у розмірі 15,0% річних, сплату неустойки та сплату збитків кредитора у зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору.

06.05.2015 року банк звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення коштів з ОСОБА_1 за кредитним договором №294 від 30.12.2010 року у розмірі 8 759 913,86 грн., з яких 6 012 166,38 грн. - сума простроченої заборгованості за кредитом; 1 401 740,71 грн. - сума простроченої заборгованості за відсотками, 1 130 951,90 грн. - пеня за простроченим кредитом; 215 054,87 грн. - пеня за простроченими відсотками; про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості ФОП ОСОБА_3 перед ПАТ «Банк Золоті Ворота» за кредитним договором №294 від 30.12.2010 року на предмет іпотеки - домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: м. Харків, провулок, Варламівський, 9, які належать на праві власності ОСОБА_3 та перебувають в іпотеці ПАТ «Банк Золоті Ворота» на підставі іпотечного договору №10-163 від 30.12.2010 року.

Позивач вважає, що звернення банку із позовом про стягнення коштів з неї на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №294 від 30.12.2010 року, укладеним між банком та ФОП ОСОБА_3 порушують її права, оскільки на час звернення банку до суду із позовом договір поруки є припиненим, оскільки до договору поруки №294/1 від 15.03.2011 року, укладеного між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_4, неодноразово вносились зміни у зв'язку із внесенням змін до договору №294 на кредитну лінію (відновлювальну) від 30.12.2010 року, укладеному між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_3

Останні зміни до договору поруки №294/1 внесені 26.12.2013 року (договір про зміни №8 від 26.12.2013 року) у зв'язку із збільшенням суми кредиту по кредитному договору №294 від 26.12.2013 року до 380 000 доларів США (договір про зміни №11 від 26.12.2013 року), у зв'язку із збільшенням обсягу зобов'язання боржника та поручителя.

Однак, відповідними змінами від 26.12.2013 року до договору поруки не були передбачені інші обставини по збільшенню обсягу відповідальності поручителя, пов'язані із встановленням у кредитному договорі графіку погашення кредиту і відповідної відповідальності за його несвоєчасне виконання, що є збільшенням обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, банк звернувся з позовом до поручителя у строк понад шість місяців після встановленої дати повернення кредиту.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Представник відповідача ПАТ «Банк Золоті ворота» проти позову заперечував.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що при постановленні даного рішення по суті заявлених позовних вимог справа не розглядалась, оскільки позов обґрунтовувся не тільки збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а й пропуском шестимісячного строку на звернення з позовною заявою до поручителя, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що банк звернувся до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором 06.05.2015 року, тобто в межах шестимісячного строку для вимог до поручителя, тобто підстави для припинення договору поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України відсутні.

В судове засідання апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та третя особа - ОСОБА_3 не з'явилися, судом направлялись судові повістки-повідомлення на адреси, зазначені в апеляційній скарзі.

Проте, судові повістки-повідомлення повернулись із відміткою «повернуто за закінченням встановленого строку зберігання». Про розгляд справи сторони неодноразово повідомлялися засобами телефонного зв'язку.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, не отримуючи жодних процесуальних документів, обізнані про рух справи, про що свідчать заяви, направлені на адресу суду з проханням перенести розгляд справи на іншу дату - т. 1 а.с. 183, 223, 226, 244, т. 2 а.с. 6, 7.

З аналогічними заявами апелянт та третя особа звернулися до апеляційного суду і 27.11.2018 року. Судова колегія зазначає, що їх поведінка свідчить про зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим відповідно до ст. 44 ЦПК України та суперечить основним засадам цивільного судочинства та практиці Європейського суду з прав людини, в тому числі щодо розгляду справи у розумні строки, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність сторін.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави вважати, що збільшився обсяг відповідальності поручителя внаслідок укладання додаткових договорів до кредитного договору відсутні, оскільки сума кредиту, строк його повернення та процентна ставка не змінилися.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 30.12.2010 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота», та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір №294 на кредитну лінію.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 15.03.2011 року було укладено Договір поруки №294/1, за умовами якого поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники.

Договорами про зміни до вказаних договорів неодноразово вносилися зміни.

26.12.2013 року було внесено зміни №11 до договору №294 на кредитну лінію (відновлювальну) від 30.12.2010 року, згідно з якими у період з 30.12.2010 року по 21.11.2014 року банк, за наявності вільних кредитних ресурсів зобов'язується надати позичальникові кредит у рамках відновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 380000 доларів США (ліміт) у будь-який день зазначеного періоду, а позичальник зобов'язується повернути кредит за визначеним графіком, але у строк не пізніше 21.11.2014 року та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 15% річних на визначених договором умовах (а.с.14 (оборот)).

У зв'язку з внесенням змін до договору №294 на кредитну лінію ( відновлювальну) від 30.12.2010 року, 26.12.2013 року також було внесено зміни і до договору поруки №294/1 від 15.03.2011 року, згідно з якими поручитель поручається перед кредитором за виконання ФОП ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором №294 на кредитну лінію (відновлювальну) від 30.12.2010 року, укладеним між кредитором та боржником. Поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором у повному обсязі за порушення боржником зобов'язань за кредитним договором, а саме: повернення кредиту у сумі 380000 доларів США у строк 21.11.2014 року, сплату процентів за користування кредитом за ставкою 15% річних, сплату неустойки за несвоєчасну сплату процентів та повернення кредиту, сплату збитків кредитора у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором. Поручитель ОСОБА_1 була ознайомлена із вказаними змінами, про що свідчить її особистий підпис у договорі від 26.12.2013 року (а.с.13).

Після цього до кредитного договору були внесені зміни №12 від 14.03.2014 року, згідно яких було змінено графік повернення кредиту в межах сум та на умовах, встановлених раніше ( а.с.14).

06.05.2015 року Банк звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» заборгованості за кредитним договором №294 від 30.12.2010 року у розмірі 8 759 913,86 грн., а також звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості ФОП ОСОБА_3 перед ПАТ «Банк Золоті Ворота» за кредитним договором №294 від 30.12.2010 року на предмет іпотеки - домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: м. Харків, провулок, Варламівський, 9, які належать на праві власності ОСОБА_3 та перебувають в іпотеці ПАТ «Банк Золоті Ворота» на підставі іпотечного договору №10-163 від 30.12.2010 року.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року по справі № 6-1539цс17.

Зважаючи на те, що ні сума кредиту, розмір відсотків за користування кредитними коштами чи строків їх повернення після 26.12.2013 року змінена не була, підстави вважати, що Договором про несення зміни №12 до договору №294 на кредитну лінію (відновлювальну) від 30.12.2010 року, укладеним між банком та позичальником ФОП ОСОБА_3 14.03.2014 року було збільшено обсяг відповідальності поручителя, відсутні.

Посилання на те, що зміна графіку повернення кредиту вплинула на обсяг відповідальності поручителя є безпідставними. В чому полягає збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_1 позивач не зазначила.

Крім того ОСОБА_1 посилається на те, що банком було пропущено шестимісячний строк, встановлений ч.4 ст.559 ЦК України для пред'явлення позову до неї, як поручителя.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Із кредитного договору та договору поруки вбачається, що боржник ФОП ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання повернути кредитні кошти у сумі 380000 доларів США у строк до 21.11.2014 року.

Із позовом до суду звернувся 06.05.2015 року, тобто до спливу шестимісячного строку з дня строку виконання основного зобов'язання.

Як зазначає сама ОСОБА_1 у позовній заві, з вимогою до поручителя у зазначений строк банк не звертався.

Отже, підстави для припинення поруки відсутні.

Крім того, судова колегія зазначає, що вимоги про визнання договору поруки припиненим не є належним способом судового захисту.

В даному випадку правильною є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки. Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11).

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко