Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 161/9976/16-ц

провадження № 61-15173 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-комітет з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України,
третя особа -начальник Волинського обласного відділення (філії) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України ОСОБА_7,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Киці С. І., Данилюк В. А., від 28 лютого 2017 року,

Встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України (КФВС МОН України), третя особа - начальник Волинського обласного відділення (філії) КФВС МОН України ОСОБА_7., про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 вересня 2001року її прийнято на роботу на посаду завідуючого господарством Волинського управління з фізичного виховання та спорту МОН України, 02 січня 2014 року її переведено на посаду завідуючого господарством Волинського обласного відділення (філії) КФВС МОН України у зв'язку з реорганізацією установи.

На виконання наказу МОН України від 01 квітня 2016 року за № 358 «Про внесення змін до типової структури і штатів Комітету з фізичного виховання та спорту, його територіальних структурних підрозділів» та листа КФВС МОН України від 26 квітня 2016 року за № 115-х «Про введення нових штатних розписів відділень (філій) Комітету з ФВС» було видано наказ від 28 квітня 2016 року № 1-ОС Волинського обласного відділення (філія) КФВС МОН України «Про внесення змін до штатного розпису Волинського обласного відділення (філія) КФВС МОН України», що стало підставою для її звільнення з роботи.

Наказом начальника Волинського обласного відділення КФВС МОН України від 30 червня 2016 року № 5-ОС позивача з 01 липня 2016 року звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників.

Звільнення з роботи позивач вважає незаконним, оскільки наказ Міністерства освіти і науки України від 01 квітня 2016 року за № 358 «Про внесення змін до типової структури і штатів КФВС, його територіальних підрозділів» не був зареєстрований в Міністерстві юстиції України, що є підставою для скасування всіх інших наказів, виданих на його основі, їй не було запропоновано іншої роботи, не враховано її переважного права на залишення на роботі (більш висока кваліфікація і продуктивність праці, тривалий безперервний стаж).

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд поновити її на попередній роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2016 року по день поновлення на роботі.

Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року відповідач Волинське обласне відділення (філія) КФВС МОН України замінений на належного відповідача - КФВС МОН України та до участі у справі, як третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача, залучений начальник Волинського обласного відділення (філії) КФВС МОН України ОСОБА_7.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено; поновлено ОСОБА_6 на посаді завідуючого господарством Волинського обласного відділення (філії) КФВС МОН України з 01 липня 2016 року; стягнуто з КФВС МОН України в користь ОСОБА_6 17 293,22 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем порушено законодавство під час звільнення позивача, зокрема, до суду не надано доказів про відсутність вільних вакансій та не запропоновано переведення на іншу роботу.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 28 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_6 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зазначає про неповне з'ясування обставини справи, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у червні 2017 року КФВС МОН України просить касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 березня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року № 6-491цс15.

Судами встановлено, що позивач 06 вересня 2001 року прийнята на роботу на посаду завідуючого господарством Волинського обласного управління з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України, з 02 січня 2014 року у зв'язку з реорганізацією управління її переведено на посаду завідуючого господарством Волинського обласного відділення (філії) КФВС МОН України. Наказом від 30 червня 2016 року № 5-ОС ОСОБА_6 звільнено з роботи з 01 липня 2016 року на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України - у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників.

Наказом Волинського обласного відділення (філії) КФВС МОН України від 28 квітня 2016 року № 1-ОС «Про внесення змін до штатного розпису Волинського обласного відділення (філія) КФВС МОН України» внесено зміни в організацію праці, а саме скорочено чисельність працівників. Цей наказ видано на виконання наказу Міністерства освіти і науки України від 01 квітня 2016 року за № 358 «Про внесення змін до типової структури і штатів Комітету з фізичного виховання та спорту, його територіальних структурних підрозділів» та наказу КФВС МОН України від 26 квітня 2016 року за № 115-к «Про введення нових штатних розписів відділень (філій) Комітету з ФВС». Крім того, скорочення штату працівників підтверджується наданими відповідачем на вимогу суду штатними розписами станом на 01 січня 2016 року та станом на 01 липня 2016 року, з яких убачається, що загальна чисельність працівників у відділеннюі та спортивній споруді до 01 липня 2016 року становила 23 одиниці, а після 01 липня 2016 року - 22 одиниці.

Повідомленням Волинського обласного відділення (філії) КФВС МОН України від 28 квітня 2016 року № 4 ОСОБА_6 попереджено про наступне вивільнення її із займаної посади завідуючого господарством у зв'язку із скороченням чисельності працівників Волинського обласного відділення (філія) КФВС МОН України.

Із наданої суду першої інстанції копії штатного розпису відповідача станом на 01 липня 2016 року убачається, що введено посаду спеціаліста 1 категорії, на яку за його згодою був переведений один провідний спеціаліст, а по спортивній споруді була введена також одна посада інструктора-методиста. Крім того, у зв'язку із смертю працівника 22 червня 2016 року звільнилась посада секретаря керівника, на яку 24 червня 2016 року була прийнята особа, яка до цього не працювала у відповідача.

Із посадових інструкцій секретаря керівника, спеціаліста першої категорії, інструктора-методиста спортивної споруди вбачається, що для роботи на цих посадах встановлено певні кваліфікаційні вимоги, а саме: на посаду секретаря-керівника призначається фахівець, який має професійну освіту за напрямком секретар-керівника, оператор комп'ютерного набору; на посаду спеціаліста 1 категорії обласного відділення (філії) КФВС МОН України призначається особа, яка має повну або базову вищу фізкультурну освіту, стаж роботи за фахом не менше трьох років; на посаду інструктора - методиста призначається фахівець, який має вищу освіту за спеціальністю фізична культура і спорт за ступенем «Бакалавр» чи «Магістр».

Позивач має вищу освіту за спеціальністю хімік-технолог, а на посаду секретаря керівника була прийнята ОСОБА_5, яка у 2003 році закінчила вище професійне училище № 9 м. Луцька і здобула професію секретаря керівника, оператора комп'ютерного набору, а у 2008 році закінчила Волинський національний університет імені Лесі Українки отримала вищу освіту «Екологія та охорона навколишнього середовища».

На посаду спеціаліста 1 категорії та на посаду інструктора-методиста спортивної споруди за кваліфікаційними вимогами, які передбачені посадовими інструкціями відповідача, призначаються особи, які мають вищу фізкультурну освіту, а на посаду секретаря керівника призначається фахівець, який має професійну освіту за напрямком секретаря керівника, оператора комп'ютерного набору.

Встановлено, що позивач не має вищої освіти за спеціальністю фізична культура, а також не має професійної освіти за напрямком секретаря керівника та оператора комп'ютерного набору.

За таких обставин, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач за відповідними кваліфікаційними вимогами не могла працювати на зазначених вище посадах.

Інших посад, які б відповідали освітньо-кваліфікаційному рівню позивача і які могли б бути їй запропоновані на момент її звільнення з роботи, ні у Волинському обласному відділення (філії) КФВС МОН України, ні в Комітеті з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України не було, що вбачається із повідомлення голови Комітету, яке надано на запит апеляційного суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що апеляційним судом не враховано того, що при звільненні їй не запропоновано переведення на інші посади, які були введені у штат відповідно до витягу із наказу від 26 квітня 2016 року № 115-к, та не запропоновано посаду секретаря керівника, яка звільнилася 22 червня 2016 року у зв'язку із смертю працівника. Не враховано також її переважне право на залишенні на роботі у зв'язку з її високою кваліфікацією та продуктивністю праці, наявністю тривалого безперервного стажу роботи.

Однак суд апеляційної інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки встановлено, що позивач не має вищої освіти за спеціальністю фізична культура, а також не має професійної освіти за напрямком секретаря керівника та оператора комп'ютерного набору. Інших посад, які б відповідали освітньо-кваліфікаційному рівню позивача і які могли б бути їй запропоновані на момент її звільнення з роботи, ні у Волинському обласному відділення (філії) КФВС МОН України, ні в КФВС МОН України не було, що вбачається із повідомлення голови Комітету, яке було надано на запит апеляційного суду.

Крім того, у відповідача не було підстав враховувати переважне право позивача на залишення на роботі, оскільки переважне право на залишення на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності чи штату працівників, які займають однакові посади, однак із штатних розписів, вбачається, що у Волинському обласному відділенні (філії) КФВС МОН України була лише одна посада завідуючого господарством, яка підлягала вивільненню і на цій посаді працювала позивач.

Таким чином, суд апеляційної інстанції з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки звільнення позивача з роботи відбулося відповідно до норм чинного законодавства.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди апеляційної інстанцій правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 5-1, 40 КЗпП України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська