ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1057/18
Провадження № 2/210/991/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"21" травня 2018 р. м. Кривий Ріг

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» на стороні позивача, третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору Директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» ОСОБА_4 на стороні відповідача, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» на стороні позивача, третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору Директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» ОСОБА_4 на стороні відповідача, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Посилаючись на обґрунтування, зазначені у позовній заяві, просив суд скасувати Наказ № 156/л від 08.02.2018 року «про звільнення з підприємства за скороченням штату ОСОБА_3С.», виданий Публічним акціонерним товариством «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» , поновити ОСОБА_3, на посаді заступника директора департаменту (економічної безпеки) департаменту з безпеки Публічного акціонерним товариством «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» та стягнути на користь ОСОБА_3 з Публічного акціонерним товариством «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» середній заробіток за час вимушеного прогулу і на підставі статті 237 КЗпП України покласти на директора департаменту з персоналу ОСОБА_4 обовязки покрити шкоду, заподіяну підприємству у звязку із оплатою ОСОБА_3 часу вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що 5 березня 2013 року, згідно наказу № 181/л від 04.03.2013 року, він був прийнятий на посаду менеджера з економічної безпеки (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» код строком на 6 місяців, трудові відносини регулювалися Трудовим договором № 0007 від 05.03.2013 року. З 10 вересня 2013 року ОСОБА_3 був переведений на цю посаду постійно відповідно до наказу №1096/л від 10.09.2013 року.

За час роботи в ПАТ «АМКР» ОСОБА_3 займав посади менеджера з економічної безпеки (економічна безпека) департаменту з безпеки, менеджера з економічного аудиту управління з економічного аудиту адміністрації по фінансам, з 05.01.2016 по 08.08.2016 заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки, а з 10.08.2016 по 08.02.2018 рахувався понадштатним працівником департаменту з безпеки.

12.05.2016 року Позивач був ознайомлений зі змістом наказу Відповідача №555 від 11.05.2016 року «Про внесення змін до організаційної структури департаменту з безпеки» і одночасно отримав попередження № 1 про наступне звільнення з підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України не раніше 08.08.2016 року. 10.08.2016 року, згідно наказу Відповідача № 872/л від 09.08.2016 року «Про звільнення з підприємства за скороченням штату ОСОБА_3С.», позивача було звільнено.

13.03.2017 року Дарницьким районним судом міста Києва у справі №753/16915/16 винесене заочне рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «АМКР» про скасування наказу №872/л від 09.08.2016 року та поновлення його на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки. 07.06.2017 року Апеляційний суд міста Києва залишив без задоволення апеляційну скаргу Відповідача про скасування заочного рішення Дарницького районного суду від 13.03.2017 року. 26.07.2017 року Металургійним відділом державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 Ріг відкрите за заявою ОСОБА_3 виконавче провадження з виконання виконавчого листа суду про поновлення його на роботі. 01.08.2017 року, на вимогу державного виконавця, ПАТ «АМРК» видано Наказ №823/л «Про поновлення ОСОБА_3С.».

04.08.2017 року ОСОБА_3 отримав попередження № 1 про наступне звільнення з підприємства згідно п.1 ст.40 КЗпП України. 04.08.2017 року, 27.09.2017 року та 03.01.2018 року ОСОБА_3 пропонувалась Відповідачем інша посада з числа вакансій, наявних на підприємстві, які не відповідали його спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи.

01.02.2018 року рішенням засідання профкому первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва і фінансів ПАТ «АМКР» зафіксованим у протоколі №2, було відмовлено в задоволенні подання Відповідача №05-58 від 15.01.2018 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_3, однак 08.02.2018 року ОСОБА_3 звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу Відповідача №156/л «Про звільнення з підприємства за скороченням чисельності ОСОБА_3С.». Позивач вважає, що вказаний наказ про звільнення є незаконним, оскільки Відповідач порушив законодавство України щодо обовязкового виконання рішення суду, не виконав вимоги трудового законодавства та не запропонував йому усіх наявних вакантних посад, які він міг займати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду та проігнорував обґрунтоване рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання з ним трудового договору та порушив гарантії позивача, як колишнього члена виборчого органу профспілкової організації.

Ухвалою суду від 19 березня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач по справі Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» на виконання вимог ст.178 ЦПК України подав до суду відзив від 17.04.2018 року на вказану позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволення позову в повному обсязі, оскільки вважає їх необґрунтованими та заперечує проти позовних вимог позивача в повному обсязі, заперечення відповідача обґрунтовані наступним.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року виконано відповідачем у повному обсязі, так згідно з ч. 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2006 року, з наступними змінами та доповненнями, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

На виконання вказаних законодавчих приписів ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було винесено Наказ №823/л від 01.08.2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_3С.», згідно якого, Наказ про звільнення ОСОБА_3 №872/л від 09.08.2016 року скасований, а ОСОБА_3 поновлено на попередній роботі - заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки.

Також на виконання п.3 Наказу №823/л від 01.08.2017 року, до трудової книжки ОСОБА_3 було внесено відповідний запис про визнання запису №15 про звільнення недійсним (копія наказу додана Позивачем до позовної заяви).

Актом від 01.08.2017 року комісія в складі уповноважених працівників ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» засвідчила факт допуску ОСОБА_3 до виконання робіт на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки. З вказаним актом був ознайомлений і Позивач, про що свідчить відповідний власноруч зроблений підпис ОСОБА_3 на примірнику акту та відсутність відмітки про зауваження чи заперечення щодо його змісту з боку Позивача.

На підставі чого державний виконавець прийшов до висновку про виконання судового рішення в порядку, визначеному ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» та наявність підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених в ч. 2 вказаної статті вищезазначеного Закону. Тому, 11.08.2017 року старшим державним виконавцем Металургійного відділу ДВС м. Кривого Рігу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_5 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. В мотивувальній частині зазначеної постанови державного виконавця зазначено, що «рішення суду виконано в повному обсязі, ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді заступника директора департаменту по безпеці».

Щодо твердження позивача не виконання трудового законодавства та не запропонування йому усіх наявних вакантних посад, які він міг зайняти з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду, відповідач в відзиві зазначив, що ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» в повному обсязі було виконано вимоги ч.1 та ч.3 ст.492 КЗпП України, а саме Позивач завчасно отримав попередження про майбутнє звільнення та йому тричі, а саме, 04.08.2017 року, 27.09.2017 року та 03.01.2018 року пропонувались наявні протягом дії попередження вакантні посади на підприємстві, в тому числі і ті, що потребували перенавчання, однак Позивач від переведення на іншу роботу тричі відмовився.

Приписами ч.3 ст.492 КЗпП України регламентований обовязок роботодавця запропонувати працівникові одночасно з попередженням про звільнення іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Будь-яка черговість таких пропозицій вакантних посад з точки зору їх відповідності/не відповідності професії чи спеціальності працівника, нормами КЗпП України не передбачена.

ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» при наданні ОСОБА_3 інформації щодо вакантних посад, були надані переліки вакантних посад на підприємстві станом на дату надання пропозицій, в тому числі тих, на які Позивач міг би бути переведений з перенавчанням за рахунок роботодавця. Від всіх пропозицій переведення ОСОБА_3 відмовився з формулюванням, що вказані запропоновані посади «не відповідають його професії або спеціальності». Вважаємо, що в даному випадку Позивач самостійно, на власний розсуд визначив прийнятність для себе запропонованих посад, та за результатами їх розгляду не обрав жодної із запропонованих посад.

Щодо тверджень Позивача про ігнорування Відповідачем обґрунтованого рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 відповідач зазначив, що 13.01.2018 року адміністрація підприємства звернулась до Профспілкового комітету первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» (далі ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг») з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. До вказаного подання роботодавець надав пакет документів, що дозволяли б повно та неупереджено його розглянути в передбачені законом строки. Ознайомившись зі змістом протоколу №2 від 01.02.2018 року та мотивами, які були покладені в основу рішення профспілки про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3, оцінивши їх на предмет обґрунтованості, Відповідач дійшов висновку про безпідставність доводів профспілки щодо відсутності у роботодавця підстав для звільнення Позивача та щодо порушення роботодавцем приписів ч. 4 ст. 252 КЗпП України. Жодною правовою нормою законодавства України, рівно як і жодним судовим рішенням не зобовязано ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» як роботодавця вносити зміни до штатного розпису підприємства та вводити посаду, яку займав ОСОБА_6 до його звільнення.

Таким чином, позиція профспілки про невиконання ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» в повному обсязі Заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року по справі №753/16915/16-ц є помилковою.

Відповідач посилаючись на вимоги ч.4 ст.252 КЗпП України та ч.4 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в відзиві зазначив, що законодавство надає певних гарантій від звільнення особам, які обирались до складу профспілкових органів підприємства і строк, на які обирались ці профспілкові органи, завершився.

Супровідним листом за вих. №10 від 02.02.2018 року, ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було додано пакет документів щодо членства ОСОБА_3 у профкомі вказаної профспілкової організації. Так, протоколом №20 від 07.08.2017 року засідання профкому ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» вирішено дообрати до складу профкому ОСОБА_3

20.09.2017 року на засіданні профкому ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» вирішено вивести зі складу профкому ОСОБА_3 «у звязку з великим обсягом профспілкової роботи у міському комітеті Криворізької міської організації профспілки працівників науки, виробництва та фінансів».

Зі змісту вказаних протоколів вбачається, що повноваження ОСОБА_3 як члена профкому первинної профспілкової організації підприємства були припинені 20.09.2017 року з підстав завантаженості по профспілковій роботі в міському комітеті профспілки, і при цьому сам профспілковий орган підприємства свою дію у звязку зі спливом строку каденції не припиняв.

У звязку з тим, що профспілковий орган продовжував свою роботу після виведення з його складу ОСОБА_3, вважаємо, що визначені ч.4 ст.252 КЗпП України гарантії не розповсюджуються на ОСОБА_3 та не обмежують можливість звільнення останнього з ініціативи роботодавця на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а посилання профспілки на вказані нормативні приписи як підставу для відмови в наданні згоди на звільнення Позивача, є неправомірними.

Після отримання ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», від профспілкової організації копії Протоколу №2 від 01.02.2018 року засідання профкому ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», в якому вказано про прийняте рішення у вигляді відмови роботодавцю в наданні згоди на розірвання трудового договору з заступником директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки ОСОБА_3, мав право оцінити вказану відповідь на предмет обґрунтованості. За результатами такої оцінки роботодавець прийшов до висновку про необґрунтованість вказаної відмови та у відповідності до приписів ч.7 ст.43 КЗпП України прийняв рішення про звільнення ОСОБА_3 на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, про що видав наказ №156/л від 08.02.2018 року.

Щодо вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідач зазначив, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення з Відповідача на його користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу згідно ч.2 ст.235 КЗпП України є необґрунтованими та недоведеними, оскільки передумовою стягнення з Відповідача на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу є прийняття судом рішення про поновлення працівника на роботі, передумовою прийняття якого, в свою чергу, є встановлення судом факту неправомірності звільнення такого працівника, оскільки згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України працівник поновлюється на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, у разі його звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. Проте, на думку відповідача трудовий договір з ОСОБА_3 було розірвано на законних підставах, за наявності підстав для таких дій відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, та спростовує доводи Позивача і унеможливлює задоволення його позовних вимог.

Позивач на виконання вимог ст.179 ЦПК України подав до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що внаслідок невиконання Відповідачем дослівного трактування рішення суду від 13.03.2017 року «поновити ОСОБА_3 на посаді» виникла певна правова колізія, яка за формальними ознаками надала можливість стверджувати державному виконавцю про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження.

Позивач зазначив, що посилання Відповідача у відзиві на акт від 01.08.2017 року про допуск його до виконання робіт на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки протирічить подальшому твердженню Відповідача у цьому ж відзиві про те, що «у звязку з фактичною відсутністю з 08.08.2016року в організаційній структурі управління та штатному розписі департаменту з безпеки посади «заступник директора департаменту (економічна безпека)» та з тим, що виконання завдань та обовязків за посадою заступник директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки не вимагається та ОСОБА_3 фактично не виконується, та для приведення у відповідність фактичної чисельності до штатного розпису, роботодавцем 02.08.2017 року шляхом видачі розпорядження №106 було створено відповідну комісію для виконання вимог ст.49-2 КЗпП України».

Тобто, на думку Позивача, Відповідачем внесені до акту №1 від 01.08.2017 року завідомо неправдиві відомості про допуск ОСОБА_3 до виконання робіт на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки. Станом на момент ознайомлення з актом я був позбавлений можливості пересвідчитись в достовірності викладених у його змісті даних. У звязку з чим, Позивач вважає, що Відповідачем не виконано рішення Дарницького районного суду м. Києва.

Що стосується доводів Відповідача про відсутність в його діях порушень вимог трудового законодавства щодо мого працевлаштування, Позивач зазначив, що Відповідачем невиконаний обовязок запропонувати йому з дати попередження по дату звільнення всі вакантні посади, які відповідають його професії чи спеціальності, чи іншу вакантну роботу, яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. У наданні на його запити інформації про такі вакансії Відповідачем неодноразово відмовлялося. Також Відповідачем неодноразово відмовлено Позивачу в наданні можливості ознайомитись з організаційною структурою департаменту з безпеки.

Через брак таких відомостей Позивач зазначив у позовній заяві про те, що Відповідач не запропонував йому переведення на певний строк на вакантну на підприємстві посаду провідного спеціаліста відділу з оперативної роботи департаменту з безпеки, яку до призову на військову службу за контрактом у звязку з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, займав ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 22.12.2016 року був призваний на військову службу за контрактом, і що до призову він займав посаду провідного спеціаліста відділу з оперативної роботи департаменту з безпеки.

Щодо незапропонованої Позивачу посади спеціаліста адміністрації з маркетингу та збуту, Позивач зазначив, що доводи Відповідача про те, що вказана посада не була визначена у переліку посад, що пропонувалися йому для переведення, оскільки він не відповідаю кваліфікаційним вимогам, абсурдні, зважаючи на те, що серед сотень посад, які пропонувалися Позивачу жодна не відповідала юридичній або економічній освіті, натомість йому пропонувалися такі посади, як механік автоколони, інженер по надійності (електрообладнання), лікар-невропатолог, сестра медична фізіотерапевтичного кабінету вищої категорії, маркшейдер, фельдшер, машиніст екскаватора.

Щодо доводів Відповідача про дотримання ним вимог законодавства при визнанні необгрунтованим рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на його звільнення то Позивач зазначив, що Відповідач помилково вважає, що застосування законодавцем в конструкції зазначеної правової норми словосполучення «на який обирався цей склад», означає, що гарантії мають розповсюджуватися лише після закінчення строку повноважень усім складом виборного профспілкового органу, Позивач зазначає, що він з поважних причин і не за власним бажанням достроково припинив повноваження виборного члена профспілкового органу, та на його думку підстави припинення його повноважень не охоплюються виключним переліком зазначеним в частині четвертій статті 252 КЗпП України.

Відповідачем на виконання вимог ст.180 ЦПК України було подано до суду заперечення в яких він зазначив, що на підтвердження виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва Відповідачем долучено до матеріалів справи акт від 01.08.2017 року про допуск ОСОБА_3 до роботи; постановою старшого державного виконавця Металургійного відділу ДВС м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 11.08.2017 року про закінчення виконавчого провадження№54377626 та рішеннями судів першої та апеляційної інстанції по справі №753/15991/17 за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження. Відповідачем ОСОБА_3 для переведення переліків вакантних посад, то такі дії були вчинені роботодавцем тричі 04.08.2017 року (список вакантних посад №05-2358 від 04.08.2017), 27.09.2017 року (інформація № 05-2720 від 27.09.2017 року), 03.01.2018 року (інформація про наявність вакантних на підприємстві посад № 55-1 та №55-2 від 03.01.2018 року). Доводи Позивача, що вказані дії роботодавця є такими, що не свідчать про виконання обовязку про запропонування працівникові вакантних посад, є неаргументованим, оскільки із запропонуванням вказаних посад роботодавець фактично виконав вимоги ч.3 ст.49-2 КЗпП України, доказів існування інших вакантних посад, які мали бути запропоновані ОСОБА_3 для можливого переведення, не надано, а те, що жодна з них не влаштовувала позивача не може свідчити про існування інших, більш прийнятних для позивача вакансій.

Відповідач не погоджується із доводами Позивача про наявність у нього відповідної кваліфікації для виконання посадових обовязків спеціаліста адміністрації з маркетингу та збуту, оскільки, згідно кваліфікаційних вимог, вказану посаду можуть займати особи, які мають повну вищу освіту відповідної спрямованості підготовки (спеціаліст), тобто «маркетинг» Формулювання «відповідна спрямованість підготовки (спеціаліст)» передбачає вимогу щодо наявності у претендента на зайняття певної посади освіти відповідного рівня (спеціаліст) за спрямованістю, що відповідає назві посади, змісту посадових обовязків та трудових функцій. В даному випадку претендент повинен мати освіту за спеціальністю «маркетинг».

З позицією Позивача щодо неправильного розуміння роботодавцем положень ч.4 ст. 252 КЗпП України та (згідно відповіді на відзив) - «наділяючи її зміст наявністю «колективних» гарантій замість «персональних», Відповідач також не погоджується, оскільки, при здійсненні посилань на вказану правову норму, Відповідач дослівно навів її зміст і вказує на те, що виходячи зі змісту вказаної правової норми, законодавство надає певних гарантій від звільнення особам, які обирались до складу профспілкових органів підприємства, і протягом певного періоду одного року після завершення строку, на які обирались ці профспілкові органи. Тобто, вирішальним для застосування цієї правової норми має факт спливу строку повноважень профспілкового органу, до якого було обрано працівників. Тобто, роботодавцем при звільнені ОСОБА_3 правомірно не враховані гарантії, визначені в ч. 4 ст. 252 КЗпП України, оскільки приписи вказаної правової норми на Позивача не поширюються.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, вивчивши доводи сторін, зазначені у відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст.15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст.16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до трудової книжки АХ № 517672 на імя ОСОБА_3, з 05.03.2013 року позивач згідно Наказу № 181/л від 04.03.2013 року, прийнятий на посаду менеджера з економічної безпеки (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» строком на 6 місяців, трудові відносини регулювалися трудовим договором №0007 від 05.03.2013 року. З 10 вересня 2013 року ОСОБА_3 був переведений на цю посаду постійно, відповідно до наказу №1096/л від 10.09.2013 року. У період з 05.01.2016 року по 08.08.2016 року займав посаду заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки, а в період з 10.08.2016 року по 08.02.2018 року, рахувався понадштатним працівником департаменту з безпеки. (а.с. 18-22, а.с. 23-31)

12.05.2016 року ОСОБА_6 був ознайомлений зі змістом наказу Відповідача №555 від 11.05.2016 року «Про внесення змін до організаційної структури департаменту з безпеки» і одночасно отримав ОСОБА_8 №1 про наступне звільнення з підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України не раніше 08.08.2016 року. (а.с.47-49)

10.08.2016 року згідно наказу Відповідача №872/л від 09.08.2016 року «Про звільнення з підприємства за скороченням штату ОСОБА_3С.», Позивача було звільнено, даний факт було встановлено Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року та не заперечується сторонами.

Заочним рішенням Дарницького районним судом міста Києва від 13.03.2017 року у справі №753/16915/16, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «АМКР» про скасування наказу №872/л від 09.08.2016 року та поновлення його на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки. (а.с. 33-36)

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2017 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року, залишено без змін. (а.с.37-38)

29.06.2017 року Дарницьким районним судом видано Виконавчий лист на виконання вказаного судового рішення в частинні поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» (а.с.40)

26.07.2017 року старшим державним виконавцем Металургійного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_5 винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 54377626. (а.с.41)

Відповідно до ч.2 ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2006 року, з наступними змінами та доповненнями, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

На виконання Заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року, ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» винесено Наказ №823/л від 01.08.2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_3С.», згідно якого, наказ про звільнення ОСОБА_3 №872/л від 09.08.2016 року скасований, а ОСОБА_3 поновлено на попередній роботі - заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки. (а.с. 42)

Крім того, на виконання п. 3 Наказу №823/л від 01.08.2017 року, до трудової книжки ОСОБА_3 внесено запис про визнання запису №15 про звільнення, недійсним.

Актом від 01.08.2017 року комісія в складі уповноважених працівників ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» засвідчила факт допуску ОСОБА_3 до виконання робіт на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки. З вказаним актом був ознайомлений і Позивач, про що свідчить відповідний власноруч зроблений підпис ОСОБА_3 на примірнику акту та відсутність відмітки про зауваження чи заперечення щодо його змісту з боку Позивача. (а.с.

11.08.2017 року старшим державним виконавцем Металургійного відділу ДВС м. Кривого Рігу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_5 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. В мотивувальній частині зазначеної постанови державного виконавця зазначено, що «рішення суду виконано в повному обсязі, ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді заступника директора департаменту по безпеці».

Як вбачається з долучених до відзиву документів, правомірність дій державного виконавця та наявність підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження були предметом судового розгляду по справі №753/15991/17, яка розглядалась Дарницьким районним судом м. Києва за скаргою ОСОБА_3 на дії та рішення старшого державного виконавця Металургійного відділу ДВС м. Кривий Ріг Головного територіального юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_5

21 серпня 2017 року Дарницьким районним судом м. Києва за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про виправлення описки та розяснення заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» щодо трудових правовідносин, третя особа Директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» ОСОБА_9 Випих судом було залишено заяву без розгляду.

Суд зазначає, що юридична особа має право на власний розсуд, самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис закріплено в ст. 64 Господарського кодексу України. При цьому, наказ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» №555 від 11.05.2016 року «Про внесення змін в організаційну структуру департаменту з безпеки», яким посада ОСОБА_10 була виключена з штатного розпису підприємства, є чинним, і наразі відсутнє судове рішення, яким би роботодавця було зобовязано внести зміни до штатного розпису підприємства та ввести посаду, з якої ОСОБА_3 було звільнено за наказом №872/л від 09.08.2016 року.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_3, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва 02.11.2017 року, у задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії та рішення старшого державного виконавця Металургійного відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відмовлено, оскільки державним виконавцем здійснено усі заходи щодо зобовязання боржника виконати рішення, а отже всупереч тверджень скарги, державний виконавець діяв у межах повноважень передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Постановою Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2018 року, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва 02.11.2017 року, залишеною без змін.

Після ознайомлення Позивача з наказом «Про поновлення на роботі ОСОБА_3С.» №823/л від 01.08.2017 року та складення акту про допуск його до роботи 01.08.2017 р. на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», того ж дня його було ознайомлено з наказами від 01.08.2017 року - №907 «Про виведення у простій та зміну місця дислокації ОСОБА_3С.» та №908 «Про зміну умов оплати праці».

На момент поновлення ОСОБА_3 на роботі, тобто на 01.08.2017 року, наказ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» «Про внесення змін в організаційну структуру департаменту з безпеки» №555 від 11.05.2016 року не втратив своєї дії на підприємстві, а тому ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було прийнято рішення щодо необхідності реалізації вказаного локального акту, тобто для проведення процедури звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України з неухильним додержанням вимог ст. 492 КЗпП України. ОСОБА_3 був ознайомлений з вказаним наказом №555 від 11.05.2016 року, що підтверджено листом ознайомлення від 12.05.2016 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те,що доводи Позивача, щодо не виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13.03.2017 року, не знайшли свого підтвердження.

04.08.2017 року комісією в складі уповноважених працівників ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було вручено Позивачеві ОСОБА_8 №1 від 04.08.2017 року про майбутнє звільнення із запропонуванням іншої вакансії. Згідно вказаного документу ОСОБА_3 було попереджено про можливе майбутнє звільнення згідно вимог п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України не раніше ніж 04.10.2017 року. (а.с.54-55)

Разом з вказаним попередженням про звільнення ОСОБА_3 було надано перелік вакантних посад по підприємству станом на дату попередження про звільнення, в тому числі і посад, що може виконувати ОСОБА_3 з урахуванням перенавчання за рахунок коштів підприємства. (а.с.56-61)

Від пропозицій переведення на зазначені в переліку вакантні посади та від перенавчання за рахунок підприємства ОСОБА_3 відмовився, що підтверджено ОСОБА_5 №1 від 04.08.2017 року про відмову від переведення, та власноручно зробленим Позивачем на вказаному акті написом про відмову від переведення.

27.09.2017 року комісією в складі уповноважених працівників ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було надано ОСОБА_3 інформацію про наявність вакантних на підприємстві посад згідно Листа №05-2720 від 27.09.2017 року. Однак Позивач, ознайомившись з переліком вакантних посад, відмовився від пропозицій переведення на зазначені в переліку вакантні посади та від перенавчання за рахунок підприємства, що підтверджено ОСОБА_5 №2 від 27.09.2017 року про відмову від переведення, та власноручно зробленим Позивачем на вказаному акті написом про відмову від переведення, що підтверджується листом - інформації № 05-2720 від 27.09.2017 року та ОСОБА_5 №2 27.09.2017 року. (а.с. 62-73)

03.01.2018 року комісією в складі уповноважених працівників ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було втретє запропоновано переведення на іншу роботу та надано ОСОБА_3 інформацію про наявність вакантних на підприємстві посад згідно Листа №55-1 та Листа №55-2 від 03.01.2018 року. Однак Позивач, ознайомившись з переліками вакантних посад, відмовився від пропозицій переведення на зазначені в переліку вакантні посади та від перенавчання за рахунок підприємства, що підтверджено ОСОБА_5 №3 від 03.01.2018 року про відмову від переведення, та власноручно зробленим Позивачем на вказаному акті написом про відмову від переведення, що підтверджується листом - інформацій №55-1 та 55-2 від 03.01.2018 року та актом №3. (а.с. 73-76).

Таким чином, судом встановлено, що Відповідачем ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» в повному обсязі було виконано вимоги частин 1 та 3 ст. 492 КЗпП України, а саме Позивач завчасно отримав попередження про майбутнє звільнення та йому тричі пропонувались наявні протягом дії попередження вакантні посади на підприємстві, в тому числі і ті, що потребували перенавчання, однак Позивач від переведення на іншу роботу тричі відмовився.

Позивач у позові та відповіді на відзив зазначає, що йому не було запропоновано посаду яка б відповідала його професії чи спеціальності, чи іншу вакантну роботу, яку ОСОБА_3 може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Крім того, ОСОБА_3 вказує на те, що йому було достовірно відомо про вакантну посаду провідного спеціаліста відділу з оперативної роботи департаменту з безпеки, яку до призову на військову службу за контрактом у звязку з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, займав ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та посади спеціаліста адміністрації з маркетингу та збуту.

Однак суд зазначає, що сторонами не було надано доказів того, що дійсно на ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» є вакантна посада провідного спеціаліста відділу з оперативної роботи департаменту з безпеки, що ж до посади спеціаліста адміністрації з маркетингу та збуту то суд зазначає, що згідно кваліфікаційних вимог, вказану посаду можуть займати особи, які мають повну вищу освіту відповідної спрямованості підготовки (спеціаліст), тобто «маркетинг», що підтверджується копією посадової інструкції спеціаліста служби директора по маркетингу адміністрації з маркетингу та збуту, затверджена заступником генерального директора з маркетингу та збуту 10.09.2014 року. Формулювання «відповідна спрямованість підготовки (спеціаліст)» передбачає вимогу щодо наявності у претендента на зайняття певної посади освіти відповідного рівня (спеціаліст) за спрямованістю, що відповідає назві посади, змісту посадових обовязків та трудових функцій. В даному випадку претендент повинен мати освіту за спеціальністю «маркетинг».

Позивачем не надано доказів того, що він отримував вищу освіти за вказаною спеціальність, як вбачається з долученого до матеріалів справи копії диплому серії ХА №25750842 на імя ОСОБА_3, останній закінчив у 2004 році Харківський національний університет ім.. ОСОБА_11 і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Фінанси» та здобув кваліфікацію спеціаліста з фінансів. (а.с.с 32)

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що доводити Позивача в частині невиконання ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» вимог трудового законодавства, щодо можливого працевлаштування працівника, що вивільнюється, не знайшли свого підтвердження. ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» при наданні ОСОБА_3 інформації щодо вакантних посад, було надано переліки вакансій на товаристві станом на дату надання пропозицій, в тому числі тих, на які Позивач міг би бути переведений з перенавчанням за рахунок роботодавця. Однак, ОСОБА_3 від всіх пропозицій переведення відмовився з формулюванням, що вказані запропоновані посади «не відповідають його професії або спеціальності». Тобто, в даному випадку Позивач самостійно, на власний розсуд визначив прийнятність для себе запропонованих посад, та за результатами їх розгляду не обрав жодної із запропонованих посад.

13.01.2018 року адміністрація підприємства звернулась до Профспілкового комітету первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» (далі ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг») з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. До вказаного подання роботодавець надав пакет документів, що дозволяли б повно та неупереджено його розглянути в передбачені законом строки.

Як вбачається з Протоколу №2 від 01.02.2018 року засідання профкому ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», адміністрації ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору з заступником директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки ОСОБА_3, посилаючись на відсутність у роботодавця підстав для звільнення ОСОБА_3 у звязку з не виконанням, на думку профспілки, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року по справі №753/16915/16-ц про поновлення працівника на роботі, а саме не внесення змін до штатного розпису підприємства шляхом введення посади заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки та порушення, на думку профспілки, роботодавцем приписів ч.4 ст.252 КЗпП України в частині заборони звільнення працівника, який обирався до складу профспілкових органів. (а.с.78-80)

Відповідно до ч.4 ст.252 КЗпП України, зазначено, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби), аналогічний зміст має ч.4 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Протоколом №20 від 07.08.2017 року засідання профкому ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» вирішено дообрати до складу профкому ОСОБА_3, однак 20.09.2017 року на засіданні профкому ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» вирішено вивести зі складу профкому ОСОБА_3, що підтверджується витягами з протоколу № 20 від 07.08.2017 року( а.с.81) та витягом з Протоколу № 22 від 20.09.2017 року. (а.с.83).

Так, відповідно до Протоколу №22 від 20.09.2017 року встановлено, що повноваження ОСОБА_3, як члена профкому ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» були припинені 20.09.2017 року з підстав завантаженості по профспілковій роботі в міському комітеті профспілки, і при цьому сам профспілковий орган підприємства свою дію у звязку зі спливом строку каденції не припиняв.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та п.п. 2, 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з ч.7 ст.41 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

У разі, якщо у рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Такі ж вимоги містяться і в ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідно до якої, рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами Відповідача, що визначені ч.4 ст.252 КЗпП України гарантії не розповсюджуються на ОСОБА_3 та не обмежують можливість звільнення останнього з ініціативи роботодавця на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а посилання профспілки на вказані нормативні приписи як підставу для відмови в наданні згоди на звільнення Позивача, є неправомірними.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Разом з тим, оскільки у зазначеному висновку не досліджувалося питання значення терміну "обґрунтованості" або "необґрунтованості" рішення профспілкового комітету, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч.7 ст.43 КЗпП України і ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок профспілкового органу є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-703цс15, який, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналізуючи наданий суду висновок про відмову ППО ВП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» у наданні згоди на звільнення позивача, суд вважає, що він не достатньо добре аргументований та не містити належного посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_3 або посилання на неврахування відповідачем фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Враховуючи, що судом встановлено відсутність порушень процедури звільнення з роботи ОСОБА_3, а також те, що рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованим, суд дійшов висновку про те, що звільнення ОСОБА_3 за п.1 ст.40 КЗпП України здійснено роботодавцем з дотриманням вимог трудового законодавства при вивільненні працівників та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Також у звязку з відсутністю підстав для поновлення на роботі не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, тому, у задоволенні позову останнього слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8, 43 Конституції України, ст.ст. 5-1, 36, 40, 41, 43, 49-2, 139,147-149, 232-235, 252 КЗпП України, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 12-13, 76-82, 89, 141, 213, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» на стороні позивача, третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору Директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» ОСОБА_4 на стороні відповідача, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С. В. Ступак