__________ МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___________
Справа №521/4420/14-ц
Пр. № 2/521/1566/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Пасічник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення, та повернення грошових коштів, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, та усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення,

встановив:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_3, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, який належав їй на праві власності на підставі договору дарування від 19 квітня 1995 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 січня 1996 року, право власності на який було зареєстровано 03 липня 1995 року в Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації Одеського обласного відділу комунального господарства за № 1169, про що внесено запис у реєстрову книгу №4 дом під реєстром №1169 стор. 98 від 03 липня 1995 року. Зазначала, що при житті, а саме 24 грудня 2011 року ОСОБА_5 оформила нотаріально посвідчений заповіт, яким належний їй на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_3, з яким померла мала періодичні особисті стосунки. Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 є відповідач, який в установлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Стверджувала, що вона, як рідна донька померлої є спадкоємицею першої черги, яка прийняла спадщину після смерті матері, оскільки своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Зазначала, що саме вона займалася похованням матері, що підтверджується рахунками. Вказувала, що після поховання матері, коли вона прийшла до будинку, то ключі від нього опинилися у відповідача, який не пустив її до будинку, хоча вказаний будинок вона утримувала за свої кошти і там знаходилися її речі.

Позивачка вважає, що нотаріально посвідчений заповіт, який був оформлений 24 грудня 2011 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, не був її волевиявленням і вона не усвідомлювала його наслідки, оскільки в цей період тяжко хворіла.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати заповіт, укладений 24 грудня 2011 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, недійсним, визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок по АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1, шляхом виселення з нього ОСОБА_3, стягнути з останнього на її користь суму боргу в розмірі 16000,00 грн. та судові витрати в розмірі 300,00 грн.

В грудні 2014 року ОСОБА_4, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмету спору, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що вона є рідною онукою ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Зазначала, що з 1992 року по 2009 рік проживала за адресою бабусі, а після розлучення батьків переїхала проживати за іншою адресою. При житті бабуся обіцяла скласти заповіт на своє майно на її ім'я. Вказувала, що відповідач умисно створював умови недоброзичливих сімейних відносин між нею та бабусею, завжди недоброзичливо ставився до них з матір'ю, приймав участь у сварках та непорозуміннях у їх родині. Після смерті ОСОБА_5, позивачка заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала, але вважає, що спадщину після смерті бабусі фактично прийняла, тому що була членом сім'ї померлої (а.с.118-119).

Посилаючись на порушення своїх прав, ОСОБА_4 просила суд визнати заповіт, укладений 24 грудня 2011 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, недійсним, визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок по АДРЕСА_1, та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1, шляхом виселення з нього ОСОБА_3

Позивачка ОСОБА_2 та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмету спору, ОСОБА_4, у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини своєї не явки до суду, не пояснили (а.с. 60, 58).

Представник ОСОБА_2 за довіреністю від 15 січня 2014 року в судове засідання не з'явився. Оскільки довіреність була видана строком на три роки, то її строк дії закінчився 15 січня 2017 року (а.с. 4).

Відповідач за первісним позовом, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмету спору у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив відмовити в їх задоволенні. Раніше надав заперечення на позов, а також докази того, що колиОСОБА_5 захворіла, то він купував ліки на її лікування (а. с. 32-43,44,68-92).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.

Аналіз викладених вище обставин, неявки в судові засідання позивачки ОСОБА_2 та третьоїособи, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмету спору, ОСОБА_4, яким було відомо про розгляд справи, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення ним своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданого до суду позову, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті виниклого спору, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

У зв'язку з неявкою позивачкиОСОБА_2 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмету спору, ОСОБА_4, суд вважає можливим провести розгляд справи у їх відсутність та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмету спору, ОСОБА_4, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є рідною донькою, а ОСОБА_4 рідною онукою ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.120).

Встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору дарування від 19 квітня 1995 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 січня 1996 року належав житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 (т.1а.с.131-132).

03 липня 1995 року право власності ОСОБА_5 на житловий будинок по АДРЕСА_1 було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації Одеського обласного відділу комунального господарства за № 1169, про що внесено запис у реєстрову книгу №4 дом під реєстром №1169 стор. 98 від 03 липня 1995 року (т.1 а.с.132 звор.).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 при житті була фізичною особою - підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (т.1а.с.139).

Відповідно до довідки МСЕК від 07 квітня 2010 року ОСОБА_5 була при значена друга група інвалідності безстроково (т.2 а.с.9).

Судом встановлено, що при житті, а саме 24 грудня 2011 року ОСОБА_5 оформила нотаріально посвідчений заповіт, яким належний їй на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_3, з яким проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу (т.1 а.с.137).

Зі змісту вказаного заповіту вбачається, що ОСОБА_5 позбавила свою рідну доньку ОСОБА_2, позивачку у справі, спадщини (т.1 а.с.137).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5, померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть (т.1.с. 248).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_1, що належав їй на праві власності на підставі договору дарування від 19 квітня 1995 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 січня 1996 року (т.1а.с.131-132).

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_3, який прийняв спадщину, шляхом звернення в установлений строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори (т.1 а.с.130).

Відповідно до довідки адресно-довідкової роботи ГУМВС України в Одеській області від 15 квітня 2014 року за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Одеській області ОСОБА_3 зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться (т.1 а.с.25).

Матеріалами справи встановлено, що похованням ОСОБА_5 займалася позивачка ОСОБА_2, що підтверджується договором про поховання від ІНФОРМАЦІЯ_3, договором - замовлення на організацію та проведення поховання від 25 грудня 2013 року та від 26 грудня 2013 року (т.1а.с. 15-18).

Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 січня 2012 року, яке набрало 10 лютого 2012 року законної сили, ОСОБА_2 за позовом ОСОБА_5 була визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку по АДРЕСА_1 (т.1а.с.32).

Ухвалою суду від 23 лютого 2016 року по справі була призначена посмертна судова-психіатрична експертиза (т.2 а.с.11-12).

Відповідно до висновку судово - психіатричних експертів №351 від 16 серпня 2017 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, на час складання заповіту 24 грудня 2011 року на ім'я ОСОБА_3, який був посвідчений державним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Малиновською О.К. 24 грудня 2011 року о 14 год.30 хв., зареєстрований в реєстрі за №1-152, на будь-який психічний розлад не страждала, у тому числі у тимчасовому хворобливому стані психічної діяльності не перебувала, тому була здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.13-22).

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Це право тісно пов'язано з особою, а тому вчинення заповіту через представника не допускається.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту.

Загальні вимоги до форми заповіту згідно з нормами ст.1247 ЦК такі: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу.

Цивільний Кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відповідно до ч.1,2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У ст. 1248 ЦК передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно, з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_5 складала заповіт від 24 грудня 2011 року у державного нотаріуса, за місцем свого проживання, де остання їй пояснила всі права, неодноразово наголосила на них, встановила її особу, дієздатність.

З змісту заповіту від 24 грудня 2011 року вбачається, що ОСОБА_5 особисто підписала прочитаний у голос вказаний заповіт.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що при складанні заповіту були дотримані всі необхідні умови і заповіт по формі та змісту відповідає вимогам закону.

Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження твердження позивачів стосовно того, що ОСОБА_5 при складені заповіту не усвідомлювала його наслідки, оскільки в цей період тяжко хворіла, оскільки висновком судово - психіатричних експертів №351 від 16 серпня 2017 року встановлено, що ОСОБА_5 на час складання заповіту 24 грудня 2011року на ім'я ОСОБА_3 на будь-який психічний розлад не страждала, у тому числі у тимчасовому хворобливому стані психічної діяльності не перебувала, тому була здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до норм ч.1,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Оскільки після смерті ОСОБА_5, позивач прийняв спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном, а саме житловим будинком по АДРЕСА_1.

Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23.01.2013 року).

Суд вважає, що при укладенні заповіту волевиявлення ОСОБА_5 було вільним, відповідало її волі, так як вона бажала залишити все своє майно саме відповідачу ОСОБА_3, який доглядав за нею, як за дружиною та допомагав їй.

Твердження позивачів щодо того, що заповіт повинен бути визнаний недійсним є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Згідно з роз'ясненнями п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюється загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України не має відповідного правила.

У книзі шостій ЦК України, а саме у ст. 1247 та ст. 1248 визначені загальні вимоги до форми заповіту та посвідчення заповіту нотаріусом , а у ст. 1257 визначені підстави, з яких заповіт може бути визнаний недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у судовому засіданні не було доведено, що нотаріусом були допущені навмисні порушення діючого законодавства при посвідченні заповіту ОСОБА_5, які можуть бути підставою для визнання його недійсним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не має право на спадкування після смерті своєї бабусі ОСОБА_5, а тому не є належним позивачем у даній справі.

Відповідно до ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Отже, оскільки рідна мати ОСОБА_4, позивачка ОСОБА_2 жива та претендує на спадщину, то у ОСОБА_4 не має правових підстав для звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно та усунення перешкод у користуванні спадковим майном, шляхом виселення відповідача з нього.

Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях позивачі розпорядилися на свій розсуд.

Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 243,60 грн., який сплачений позивачем ОСОБА_2 у повному обсязі при зверненні до суду, та не сплачений позивачем ОСОБА_4, з підстав чого, судовий збір у розмірі 487,20 грн. підлягає стягненню з останньої на користь держави.

На підставі ст.ст. 15,16, 203, 215, 1235,1257,1261,1266,1268 ЦК України, керуючись ст. 4, 12, 13, 200, 206, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення, та повернення грошових коштів - залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, та усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 23 квітня 2008 року, на користь держави судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 25 червня 2018 року.

Суддя О.М. Сегеда