КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/2088/2018 Головуючий у 1-й інстанції: Литвин Л.І.
382/1052/17-ц Доповідач-Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення плати за користування майном та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловими та нежитловими приміщеннями, -

у с т а н о в и в :

У липні 2017 року позивач пред'явив позов до відповідача, у якому зазначав, що відповідно додоговору дарування від 10 червня 2008 року та свідоцтва про право власності від 25 листопада 1998 року він є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1. 24 квітня 1999 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб. З 11 квітня 2000 року у належному йому будинку зареєстрована ОСОБА_2. Згідноз рішенням Яготинського районного суду від 29 вересня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Проте, на даний час його колишня дружина зареєстрована та продовжує проживати і користуватися належним йому на праві власності будинком. Він винаймає окреме помешкання. Користуючись житлом убудинку за № АДРЕСА_1, відповідач участі в оплаті комунальних послуг взагалі не приймає. Оскільки в належному йому будинку зареєстровані та проживають відповідач та його мати, ОСОБА_4, то оплата витрат по відшкодуванню комунальних послуг повинна нестися в рівних частках. Зурахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_3просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати за оплату комунальних послуг за період з 01 червня 2015 року по 01 квітень 2018 року в розмірі 10 079 грн. 01 коп., що складає її частку, тобто половину від сплаченої ним суми, яка складається за період з 01 червня 2015 року по 01 липня 2017 року - 6727,32 (13 454,65 грн./2), за період з 01 червня 2015 року по 01 липня 2017 року - 3351,69 ( 6376,53+326,86/2).

У серпні 2017 року відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловими та нежитловими приміщеннями, уякому просила зобов'язати останнього, як власника будинку не чинити їй та її сину перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 та господарськими приміщеннями.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати за оплату комунальних послуг за період з 01 червня 2015 року по 01 квітня 2018 року у розмірі - 10 079, 01 грн., судовий збір у розмірі - 640 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі - 6 000 грн..

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити позовні вимоги зустрічного позову. Зазначає, що між нею та позивачем за первісним позовом не укладалася будь-яка угода, яка б стала підставою для стягнення з позивача плати за користування жилим приміщенням чи підставою для визначення розміру частки, яку вона повинна сплачувати за комунальні послуги. Посилається на пункт 10 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 р. за № 572, у якому зазначено, що мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, (житлового будинку) в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. Розмір витрат за оплату житлово-комунальних послуг між зареєстрованими особами, що проживають в даному будинку не визначався.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, зазначає, що позивачу перешкоджають у реалізації гарантованого права користуватися приміщеннями будинку та належними до будинку господарськими будівлями та спорудами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції установлено, що на підставі договору дарування від 10 червня 2008 року та свідоцтва про право власності від 25 листопада 1998 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.7, 22, 23-24).

З 11 квітня 2000 року у вказаному будинку зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2, шлюб з якою розірвано рішенням Яготинського районного суду від 29 вересня 2015 року ( а.с.8,9).

У будинку також зареєстровані та проживають: матір позивача- ОСОБА_4., син - ОСОБА_5, а також зареєстровані, але не проживають: позивач, та його діти: ОСОБА_3, ОСОБА_6 (а.с. 10).

Починаючи з червня 2015 року та по даний час ОСОБА_3здійснює оплату послуг за газо-та електропостачання. Вартість половини витрачених ним коштів за період з 1 червня 2015 року по 1 квітня 2018 року становить 10079 гривень 01коп.,що підтверджується довідками ТОВ &quck;Київоблгаз Збут&qule; та «Київобленерго» (а.с. 15,18,70,71).

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_2, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Речовими правами на чуже майно зокрема є і право користування (сервітут) (п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК (п. 39).

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Установлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

Згідно із довідкою, виданою виконкомом Засупоївської сільської ради, то у будинку розташованого по АДРЕСА_1 від 19.05.2017 року зареєстровані та проживають: матір позивача- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також зареєстровані, але не проживають: позивач, та його діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, а ОСОБА_8 є їх спільним сином.

Тобто, ОСОБА_5 є членом сім'ї ОСОБА_3, а ОСОБА_2 колишнім членом сім'ї ОСОБА_3 та матір'ю ОСОБА_5.

Частиною 1 ст. 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду ( ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Право користування житловим приміщенням в силу ст. 405 ЦК України, зберігається і за колишніми членами сім'ї власника жилого приміщення.

Системний та логічний аналіз указаних норм закону свідчить про те, що вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі. Зміст ч. 1 ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Отже, ОСОБА_2 має право на користування житлом, яке належить ОСОБА_3 як його колишній член сім'ї, який був вселений у житло за згодою власника, а також має право на користування спірним житлом як мати сина ОСОБА_9, місцем проживання якого після розлучення батьків, визначено спірний будинок, а його місце проживання визначено сторонами із матір'ю.

Пунктом 1 частини першої статті 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а цьому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою цієї же статті обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки,встановлені договором або законом.

Таким чином зазначені норми закону покладають на споживачів зобов'язання

оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Як убачається із матеріалів справи, то ОСОБА_3, який не проживає у належному йому на праві власності будинку, у період з 01 червня 2015 року по 01 липня 2017 року сплачено 20 158,02 грн..

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що проживаючи АДРЕСА_1, ОСОБА_2, яка є колишнім членом сім'ї позивача, повинна сплачувати за користування газо- та електропостачанням.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що останньою не надано належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог.

Таке рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи.

При цьому вирішення даної справи на підставі ЖК УРСР, хоча слід застосовувати норми ЦК України, на його законність не впливає та не є підставою до скасування рішення суду, оскільки результат по суті не зміниться.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції уважає за необхідне змінити рішення суду, зменшивши розмір стягнутих коштів з відповідача з 10 079 грн. 01 коп. до 7 551,70 грн., виходячи з наступного.

Установлено, що у належному на праві власності будинку позивача фактично проживає три особи: мати позивача - ОСОБА_4, колишня дружина - ОСОБА_2 та син сторін, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Тобто, фактично газо- та електропостачанням користуються три особи.

Таким чином особи, які користуються житловим сервітутом, несуть обов'язок щодо сплати витрат з утримання будинку у вигляді оплати за користування газо- та електропостачанням, унаслідок чого сплачена позивачем сума за послуги, повинна бути розділена на три частки.

Відповідно до ст. 180 СК України, обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому обов'язком особистим.

За обставин, що ОСОБА_5 є неповнолітнім, то обов'язок його утримання покладається на його батьків - сторін у справі.

Отже, зважаючи, що ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати за оплату газо- та електропостачання за період з 01 червня 2015 року по 01 квітень 2018 року в розмірі 10 079 грн. 01 коп., що складає її частку, тобто половину від сплаченої ним суми, як про це ним зазначено, то вказана сума підлягає зменшенню на 2 517,20 грн., що є половиною частки ОСОБА_5 від суми за спожиті послуги (друга половина покладається на ОСОБА_2.).

Крім зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зменшити і суму, стягнутих з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу з 6000 грн. до 4500 грн., оскільки заявлений позивачем розмір указаних витрат не є співмірним зі складністю справи та ціною позову.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні її зустрічного позову, на увагу суду апеляційної інстанції не заслуговують, оскільки надані відповідачем докази на підтвердження своїх вимог, не свідчать про те, що ОСОБА_3 чинить відповідачу перешкоди в користуванні житлом та господарськими будівлями і судом першої інстанції таким доказам була надана належна оцінка, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року змінити в частині стягнення витрат за комунальні послуги.

Стягнути з ОСОБА_2 ( місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: невідомий) на користь ОСОБА_3 ( місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) комунальні послуги за період з 01.06.2015 року по 01.04.2018 року у розмірі 7 551 грн. 70 коп..

Стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 4 500 грн..

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук