Справа № 502/953/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Балана М.В.,

за участю секретаря судового засідання Урсул Г.К.,

позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Кілія цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08.06.2017 року звернулася до Кілійського районного суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В позовній заяві зазначила, що 23 лютого 2016 року відповідач позичив у неї 2000 доларів США, про що було складено відповідну розписку. Згідно вказаної розписки ОСОБА_2 зобовязався повернути грошові кошти до 23 лютого 2017 року. Зазначила, що відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобовязання, а тому вона змушена звернутися до суду.

09 серпня 2017 року представником відповідача, ОСОБА_3, подано заперечення на позовну заяву, згідно яких вимоги позивача вважає необґрунтованими виходячи з наступного. 03.12.2015 року ОСОБА_1 до Кілійського районного суду Одеської області було подано позов до ОСОБА_2 про розподіл сумісно нажитого майна. 23 лютого 2016 року позивачем та відповідачем було досягнуто угоди про розподіл майна, а саме відповідач ОСОБА_2 укладає з ОСОБА_1 договір позики на суму 2000 дол. США, а ОСОБА_1 подає до суду заяву про залишення позовної заяви про розподіл нажитого майна без розгляду. При цьому сторони домовилися, що у строк до 23.02.2017 року відповідач зобовязується повернути позивачу гроші за придбане за час шлюбу нерухоме майно, а саме квартиру №1, розташовану з адресою: м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Портова, 8, разом із сумою позики по договору позики, що в цілому складає 5000 доларів США. Умови між сторонами було досягнуто у повному обсязі, відповідач розрахувався з позивачем і за договором позики від 23.02.2016 року та за вказану квартиру, що підтверджено розпискою від 25.05.2016 року, відповідно до якої позивач замість 2000 доларів США отримала 5000 дол. США. Таким чином, заявлена позивачем вимога про стягнення боргу у розмірі 52561,80 грн. є необґрунтованою та безпідставною.

29 вересня 2017 року ОСОБА_1 подано зауваження на заперечення відповідача, в яких вона не погоджується з твердженнями відповідача про те, що сума позики була повернута 25.05.2016 року, про що було складено відповідну розписку. Зазначає, що дійсно в розписці вказано суму у розмірі 5000 дол. США, однак не вказано за що видана така розписка та чому сума боргу в ній перевищує у 2,5 рази. Відповідач не вказує, де вручалася ця сума і чому він не вимагав повернути в знак погашення заборгованості боргову розписку. Вказує, що зазначена розписка від 25.05.2016 року була написана в нотаріальній конторі при оформлені договору купівлі-продажу їх спільної квартири, розташованої АДРЕСА_1, де їй за зняття арешту з сумісно нажитого майна належала 1/2 частина від суми вартості квартири, тобто 5000 дол. США. Зазначену суму у присутності нотаріуса їй виплатила ОСОБА_4. Таким чином, розписка від 25.05.2016 року ніякого відношення до боргу не має та борг відповідачем не погашено.

У судовому засіданні позивач, ОСОБА_1, пояснила, що у 2012 році відповідач взяв у борг у її батька 2000 дол. США. Після розірвання їх шлюбу, відповідач написав розписку, відповідно до якої зобовязався повернути зазначені грошові кошти до 23 лютого 2017 року. В кінці 2015 року вона звернулася до Кілійського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розподіл сумісно нажитого майна подружжя, а саме квартири №1, розташованої за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Портова, 8. Вказану квартиру вони з відповідачем продали в травні 2016 року ОСОБА_4 за 10000 дол. США. Таким чином, 5000 дол. США, які їй передав відповідач відповідно до розписки від 25.05.2016 року є її частиною від продажу їх спільної квартири. У свою чергу грошові кошти у сумі 2000 дол. США відповідач до цих пір не повернув.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що 03.12.2015 року ОСОБА_1 до Кілійського районного суду Одеської області було подано позов до ОСОБА_2 про розподіл сумісно нажитого майна. 23 лютого 2016 року позивачем та відповідачем було досягнуто угоди про розподіл майна, а саме відповідач ОСОБА_2 укладає з ОСОБА_1 договір позики на суму 2000 дол. США, а ОСОБА_1 подає до суду заяву про залишення позовної заяви про розподіл сумісно нажитого майна без розгляду. 23.02.2016 року ним було складено розписку, відповідно до якої він зобовязався повернути позивачу суму позики у розмірі 2000 дол. США до 23.02.2017 року. При цьому сторони домовилися, що у строк до 23.02.2017 року відповідач зобовязується повернути позивачу гроші за придбане за час шлюбу нерухоме майно, а саме квартиру №1, розташовану з адресою: м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Портова, 8, разом із сумою позики по договору позики, що в цілому складає 5000 доларів США. Зазначену суму позики ОСОБА_2 було повернуто позивачу 25 травня 2016 року, про що свідчить розписка складена 25.05.2016 року у присутності свідка ОСОБА_4. Таким чином, заявлена позивачем вимога про стягнення боргу у розмірі 52561,80 грн. є необґрунтованою та безпідставною.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні вказала, що у травні 2016 року вона придбала у ОСОБА_2 квартиру №1, розташовану за адресою: м. Кілія, вул. Портова, 8, за ціною вказаною у договорі купівлі-продажу, тобто за 135 тис. грн. Договір купівлі продажу вони оформляли у нотаріуса, де була присутня і позивач. Зазначила, що гроші за квартиру вона передала ОСОБА_2, який у її присутності передав кошти ОСОБА_1, які вона у їх присутності та присутності нотаріуса перерахувала та написала відповідну розписку.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до розписки від 23.02.2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2000 дол. США, які зобовязався повернути 23.02.2017 року.

За змістом положень статей 525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зі змісту розписки від 25.05.2016 року, вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5000 дол. США.

Як вбачається із договору купівлі-продажу від 25 травня 2016 року ОСОБА_2 передав (продав), а ОСОБА_4 прийняла (купила) у власність квартиру №1, яка розташована Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вулиця Портова, будинок № 8. Продаж зазначеної квартири вчинено за сто тридцять пять тисяч гривень.

Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 25.05.2016 року 1 долар США - 25.13 гривень.

У свою чергу 132000 гривень за курсом НБУ станом на 25.05.2016 року становить 5253 долари США (132000 / 25,13 = 5253 дол. США)

За правилами ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Дослідивши надані докази по справі, суд приходить до висновку, що свої зобовязання відповідач перед позивачем виконав належним чином та борг повернув, що підтверджується розпискою від 25 травня 2016 року, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 18, 141, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23.02.2016 року у сумі 52561 гривня 80 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_5