Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/670/16-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Галацевич О.М., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 285/670/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічними позовами : ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання кредитного договору недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року, яке ухвалено суддею Помогаєвим А.В. в м. Новоград-Волинський,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»)звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованість, яка виникла в звязку з неналежним виконанням ними умов кредитного договору № 287/1-654 від 18.06.2008 року в розмірі 59093,61 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.11.2015 р. складає 1 344 787,72 грн. та понесені судові витрати.

25 квітня 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим. При цьому зазначив, що 20.08.2009 р. між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір поруки № 1, згідно якого ОСОБА_3 зобовязався солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору. Вважає поруку за даним договором припиненою, оскільки кредитор, в порушення вимог ч.4 ст. 559 ЦК України, не предявив вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Ухвалою суду від 27.04.2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до провадження.

30 травня 2016 року ОСОБА_2 у даній справі подано зустрічний позов до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору № 287/1-654 від 18.06.2008 року недійсним. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2, зазначає, що кредит не отримував, договір з банком не підписував.Тобто його волевиявлення на час укладення договору не було вільним та не відповідало внутрішній волі, що є підставою у відповідності до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання договору кредиту недійсним.

Ухвалою суду від 30.05.2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до провадження.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду, у звязку з повторною неявкою представника позивача в судове засідання.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 квітня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим задоволено. Визнано припиненою поруку за договором поруки № 1 від 20.08.2009 року, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»), ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду в даній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його зустрічних позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно досліджені обставини справи, суд не дав належної оцінки наданим сторонами доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми процесуального і матеріального права. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що позивач договір кредитний не підписував, документи в Банк не надавав, машину за кредитні кошти не купував, про що також свідчить відсутність його підпису на договорі купівлі-продажу автомобіля «ІВЕКО» від 28.03.2008 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Київська виробнича компанія «Рапіда». Зазначає, шо судом невірно дана оцінка експертному висновку, який встановив відсутність його підпису на кредитному договорі. Тобто його волевиявлення на час укладення договору не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, що є підставою у відповідності до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 18 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 був укладений договір про надання кредиту № 287/1-654, зі змінами внесеними додатковою угодою № 1 від 20.08.2009 року, відповідно до якого останньому надано грошові кошти в сумі 41 226 доларів США з кінцевим строком погашення до 17.06.2013 року, із сплатою 14,5 % річних за користування кредитними коштами, на умовах повернення коштів у розмірах та строки, встановлених договором. Кредит надавався позичальнику для оплати автомобіля марки «Iveko», модель 65C 15Н, 2008 року випуску (т.1 а.с.8-17).

18 червня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір застави автомобіля НОМЕР_1, метою якого є забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором № 287/1-654 від 18.06.2008 року (т.1 а.с.97-100)

В подальшому, між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір поруки №1 від 20.08.2009 р., згідно якого поручитель ОСОБА_3 зобовязався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором № 287/1-654 від 18.06.2008 року (т.1 а.с.21-25).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2, відповідно до вимог ст. ст. 76, 89 ЦПК України, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що він не укладав оспорений кредитний договір та сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а тому дійшов висновку, що його волевиявлення під час укладення кредитного договору було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно положень ч. 1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 18.01.2017 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2, у даній справі було призначено почеркознавчу експертизу з метою встановлення належності підпису у оспореному договорі божнику ОСОБА_2, проведення якої доручалось Житомирському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.

Зі змісту висновку експерта №1/174 від 24.02.2017 року, убачається, що досліджувані підписи від імені ОСОБА_2, які розміщені у спірному примірнику договору кредиту №287/1-654 від 18.06.2008, в графі «Від імені ОСОБА_5 ОСОБА_2», виконані не ОСОБА_2, а іншою особою (т.1 а.с.166-171).

Тобто, експертом надано відповідь лише щодо підпису на нижньому полі аркушів договору, що посвідчують дійсність інформації на таких аркушах, але не надано відповідь про належність ОСОБА_2 підпису у Статті 8 «Реквізити та підписи сторін», «Сторона 2. ОСОБА_5», самого договору, що є виразом згоди особи з умовами договору.

Крім того, 18 червня 2008 року на поточний рахунок ОСОБА_2 №3410, відповідно до п. 2.1 кредитного договору, були перераховані кредитні кошти, що підтверджується випискою та заявою на видачу готівки, яка містить підпис ОСОБА_2 (т.1 а.с.96).

Також у день підписання кредитного договору був підписаний договір застави майна, в якості забезпечення виконання за оспореним договором, який посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 882 (т.1 а.с.97-100).

Укладений 20.08.2009 року договір поруки між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_3 посвідчений також нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 3099 (т.1 а.с.21-25).

Отже нотаріуси підвередили, що дані договори підписані у їх присутності вказаними особами особисто, в тому числі ОСОБА_2 та їх правоздатність перевірена.

Суду не надано будь-яких доказів, які б спростовували добровільність укладання ОСОБА_2 договорів поруки та застави.

Таким чином, посилання відповідача ОСОБА_2 на відсутність у нього вільного волевиявлення та невідповідності його внутрішній волі на укладення кредитного договоруне підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а тому районний суду дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність даних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги на неврахування судом під час ухвалення рішення висновку експерта №1/174 від 24.02.2017 року є безпідставним виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 та ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

За клопотанням ПАТ «Укрсоцбанк» ухвалою суду від 26.06.2017 року у справі було призначено повторну комісійну почеркознавчу експертизу, витребувано додаткові докази, які надано на дослідження експертів.

Ухвалою від 15.11.2017 року задоволено клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для дослідження.

04.12.2017 року від ТОВ «Незалежний Інститут Судових експертиз» надійшло повідомлення про неможливість проведення почеркознавчої експертизи, у звязку з недостатністю вільних зразків підпису ОСОБА_2

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовуючи вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

За змістом ч.1 та ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оскільки для проведення комісійної експертизи надавались додаткові матеріали, які не були предметом дослідження раніше проведеної експертизи, і всієї сукупності зразків виявилось недостатньо для проведення необхідних досліджень, суд першої інстанції, оцінивши висновок експерта №1/174 від 24.02.2017 року в сукупності з іншими доказами в справі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що даний висновок не є достатнім доказом на підтвердження обставин не підписання кредитного договору саме відповідачем ОСОБА_2, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом відсутності підпису відповідача на договорі купівлі-продажу автомобіля «ІВЕКО» від 28.03.2008 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Київська виробнича компанія «Рапіда», оскільки даний договір в якості доказу відповідачем під час розгляду справи не надавався та районним судом не досліджувався.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та обєктивному зясуванні обставин справи, прав і обовязків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, зясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам. В ході апеляційного провадження докази, які впливають на правильність та правомірність прийнятого судом рішення, стороною позивача не надавались, що спростовує доводи апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2018 року.

Головуючий: Судді: