Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 635/4361/15-ц

провадження № 61-9063св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Харківська місцева прокуратура № 6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - Харківська районна державна адміністрація Харківської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: садове товариство «Надія», Харківське районне управління юстиції Харківської області в особі реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції Харківської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу прокуратури Харківської області на рішення Харківського районного суду Харківської області на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 березня 2016 року у складі судді Березовської І. В., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 2 листопада 2016 року, у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Гуцал Л. В., Трішкової І. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року Харківській міжрайонний прокурор, діючи в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5, звернувся суду з позовом до Харківської районної державної адміністрації Харківської області (далі - Харківська РДА) ОСОБА_6, ОСОБА_7, у якому просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження Харківської РДА від 16 травня 2008 року № 1284 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_6»; визнати незаконним та скасувати розпорядження Харківської РДА

від 24 березня 2009 року № 482 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_6»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 29 березня 2010 року

між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 спірну земельну ділянку на користь

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Позовна заява мотивована тим, що позивачі є власниками наступних земельних ділянок, які розташовані на території СТ «Надія» Пісочинської селищної Ради Харківської області: ОСОБА_1 - НОМЕР_1

площею 0,08858 га; ОСОБА_2 - НОМЕР_3 площею 0,0815 га; ОСОБА_3 - НОМЕР_2 площею 0,082 га; ОСОБА_4 - НОМЕР_4 площею 0,08 га;

ОСОБА_5 - НОМЕР_5 площею 0,0808 га, що підтверджено державними актами на право приватної власності.

Розпорядженням Харківської РДА від 16 травня 2008 року № 1284

ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, розташованої на території Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області за межами населених пунктів та на підставі розпорядження Харківської РДА

від 24 березня 2009 року № 482 ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, яка частково накладається на землі позивачів.

На підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2010 року

ОСОБА_6 відчужив земельну ділянку НОМЕР_6 ОСОБА_7

Посилаючись на незаконність набуття у власність земельної ділянки ОСОБА_6 та її відчуження, оскільки останній не мав на меті використовувати земельну ділянку для особистого селянського господарства, позивач просив задовольнити.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 1 березня 2016 року позовні вимоги Харківського міжрайонного прокурора в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_6

від 29 березня 2010 року залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 207 ЦПК України.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 березня 2016 року відмовлено Харківському міжрайонному прокурору в задоволенні позову про визнання рішень незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передача спірної земельної ділянки ОСОБА_6 відбулась на законних підставах, а тому він мав право на її відчуження. Підстав, визначених законом, для витребування у ОСОБА_7 земельної ділянки, придбаної за договором купівлі-продажу, немає.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 2 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована відсутністю доказів накладення спірної земельної ділянки з земельними ділянками позивачів. Відповідна експертиза по встановленню наявності перетину цих земельних ділянок проведена не була.

У касаційній скарзі, поданій 29 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, прокуратура Харківської області просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що геодезичною зйомкою, проведеною товариством з обмеженою відповідальністю «Скіф» (далі - ТОВ «Скіф»), складено схему перетину земельних ділянок СТ «Надія» та ОСОБА_6, згідно із якою спірна земельна ділянка накладається на усі землі позивачів.

У касаційній скарзі зауважено, що відчуження ОСОБА_6, земельної ділянки відразу після її одержання у власність свідчить про відсутність у нього наміру використовувати її для особистого селянського господарства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

9 лютого 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0,08858 га, ОСОБА_2 власник земельної ділянки НОМЕР_3 площею 0,0815 га, ОСОБА_3 володіє земельною ділянкою НОМЕР_2 площею

0,082 га; ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка НОМЕР_4 площею 0,08 га, а ОСОБА_5 - НОМЕР_5 площею 0,0808 га. Право власності останніх підтверджено державними актами про право власності на земельну ділянку. Дані земельні ділянки розташовані на території СТ «Надія» Пісочинської селищної Ради Харківської області.

Розпорядженням Харківської РДА від 24 березня 2009 року № 482 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2 га за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь, яка розташованої за межами населеного пункту на території Пісочинської селищної ради для ведення особистого селянського господарства. На виконання вказаного розпорядження на ім'я

ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано в установленому законом порядку.

За договором купівлі-продажу від 29 березня 2010 року ОСОБА_6 відчужив вкаазну земельну ділянку ОСОБА_7

Як на підставу позову, Харківській міжрайонний прокурор посилався на протиправність отримання ОСОБА_6 та її накладення на землі позивачів.

На підтвердження доводів позовної заяви прокурор надав інформацію

ТОВ «Скіф», згідно із якою інженером-землевпорядником ТОВ «Скіф» спільно з головою СТ «Надія» у травні 2014 року було здійснено виїзд до

СТ «Надія» та встановлено частковий перетин замельних ділянок позивачів із спірною ділянкою.

За положеннями статті 56 Закону України «Про землеустрій» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку включає матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки.

Відповідно до пункту "б" частини 2 статті 198 Земельного кодексу України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Установлено, що за інформацією Управління Держкомзему у Харківському районі Харківської області від 23 березня 2010 року № 709 земельна ділянка на території Пісочинської селищної ради передана у власність

ОСОБА_6 за рахунок земель запасу. Відповідно до акту погодження меж та плану відведення земельної ділянки, земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_6 межує із землями Служби автомобільних доріг та землями Пісочинської селищної ради. ДП ХРФ «Центр державного земельного кадастру» обмінний файл на земельну ділянку ОСОБА_6 перевірено та прийнято, жодних перетинів з іншими земельними ділянками не виявлено.

Відповідно до інформації TOB «Богодар -2005» від 25 листопада 2011 року

№ 25111 виділена ОСОБА_6 земельна ділянка накладається на земельні ділянки СТ «Надія».

Згідно з проведеною ТОВ «Скіф» геодезичною зйомкою земельних ділянок членів СТ «Надія», встановлено, що земельні ділянки ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5 згідно генерального плану СТ «Надія» знаходяться в межах СТ «Надія» та частково перетинаються з земельною ділянкою ОСОБА_6

За інформацією Державної інспекції сільського господарства в Харківській області від 25 травня 2012 року № 1711 земельна ділянка ОСОБА_6 з 1997 року знаходиться та належить на праві власності громадянам - членам СТ «Надія», а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Згідно відповіді Головного управління Держкомзему у Харківській області від 29 вересня 2011 року № 13-05-35/9878 за наявності неврегульованого чинного законодавства та відсутності у БД АС ДЗК Харківської області інформації про державні акти на право власності громадян на земельні ділянки СТ «Надія», що були видані до липня 2003 року , відбулося внесення до бази даних інформації щодо оформлення права власності на земельну ділянку ОСОБА_6, що фактично розташована в межах СТ «Надія».

За змістом статті 125 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини другої, третьої статті 152 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За таких обставин можна зробити висновку про те, що порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Встановивши, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження прийняття оспорених розпоряджень Харківською РДА з порушенням вимог чинного законодавства, перетину спірних земельних ділянок, відсутність погодження меж земельної ділянки відповідача з власниками сусідніх земельних ділянок, незаконність набуття відповідачами права власності на земельну ділянку, суд прийшов вірно висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд вірно вважав, що з урахуванням характеру спору та за наявності протилежних за змістом висновків щодо перетину земельних ділянок для з'ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору необхідні спеціальні знання у галузі земельних відносин.

Судом першої та апеляційної інстанції сторонам роз'яснено право заявити клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи з метою визначення наявності перетинів земельних ділянок, а також площі перетину земельних ділянок.

Призначена місцевим судом судова земельно-технічна експертиза проведена не була, оскільки клопотання про надання додаткових матеріалів та призначення обстеження протягом 45 днів не задоволено, вартість експертизи не оплачена.

Сторони не скористались правом заявити про призначенння відповідної експертизи і на стадії апеляційного перегляду.

Доводи касаційної скарги аналогічні підставам позову були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 2 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик