Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 529/589/17

провадження № 61-5927св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Лобова О. А., Хіль Л. М., Мартєва С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 року в розмірі 113 334,38 грн. Виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29 червня 1999 року, а саме: спірний виконавчий напис вчинено за відсутності доказів безспірності вимоги, а також після спливу встановлених законом строків.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 115 034,38 грн, вчинений 14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2017 року (в складі судді Гвоздика А. Є.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вчинення виконавчого напису відбулося без порушення чинного законодавства та на підставі наданих документів.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1853, вчинений 14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошової суми у розмірі 115 034,38 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 у відшкодування судового збору за подання позову та апеляційної скарги 1 344 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису з пропуском строку давності, тому виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат».

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір не був виконаний достроково, розірваний чи змінений, він продовжує діяти навіть після 03 квітня 2009 року і до сьогодні, оскільки не був виконаний належним чином. Правовідносини між сторонами тривають, оскільки грошові кошти не були повністю повернуті банку. Крім того, сторони за домовленістю збільшили строк позовної давності до 5 років. Боржнику була направлена вимога про необхідність виконання зобов'язань та була надана можливість висловити свої заперечення щодо безспірності грошових вимог, проте ця вимога залишена без реагування.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 04 квітня 2007 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 7 680 грн зі строком повернення до 03 квітня 2009 року зі сплатою 1 % на місяць на суму залишку заборгованості.

06 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_4 письмову вимогу про усунення порушень умов кредитного договору у частині повернення кредитних коштів.

14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 року в розмірі 113 334,38 грн.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що при вирішенні питання про видачу виконавчого напису нотаріус зобов'язаний перевірити чи пред'явлена вимога у межах встановленого законом строку давності.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 з 04 квітня 2007 року жодного платежу на погашення кредиту не вчинив, кінцевий строк виконання зобов'язань за кредитним договором сторонами визначено до 03 квітня 2009 року, а із заявою про видачу виконавчого напису банк звернуся лише 14 квітня 2015 року.

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору - до 03 квітня 2009 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів (в період з 20 до 25 числа кожного місяця), останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 03 квітня 2009 року.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису з пропуском строку давності, тому виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо збільшення позовної давності до 5 років, оскільки позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису зі збігом цього строку з дня виникнення права вимоги.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В.В. Пророк