АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року м. Київ

Справа 2-4268/11

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Поліщук Н.В., Шкоріної О.І.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, апеляційну скаргу ОСОБА_3, апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва постановленого під головуванням судді Гончарука В.П. 20 листопада 2017 року о 09:36 год. у м. Києві, дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3 про розірвання договору, стягнення штрафних санкцій, відшкодування моральної шкоди та за позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України» про визнання договору про видання твору недійсним,

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/1221/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А

Позивач 10.06.2011 звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України»: треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 з вимогами про розірвання договору, стягнення штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди /т.1 а.с.2-9/. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив:

§ розірвати договір на видання твору від 18.02.2011 укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Освіта України»;

§ стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором у розмірі 50000,00 грн., інфляційні витрати в сумі 36700,00 грн., 3% річних в розмірі 7282,19 грн., пеню в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 29642,30 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. /т.5 а.с.111/.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ним та ТОВ «Освіта України» 18.02.2011 був укладений Договір на видавництво твору. Предметом даного Договору є видання книги ІНФОРМАЦІЯ_1 у двох томах загальним тиражем 500 примірників. Відповідно до п.2.5.Договору відповідач зобов'язався передати тираж Книги (1-ий і 2-ий том) авторові проекту до 25.03.2011, а позивач у свою чергу, зобов'язався оплатити видавництво Книги. Пунктом 1.6. Договору передбачено, що сума Договору складає 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень, які позивачем перераховано на рахунок відповідача, згідно касового ордеру № 35 від 18.02.2011. Отже, позивач виконав умови Договору належним чином. Станом на 25.03.2011, а також на день подання цього позову відповідач, не виконав своє договірне зобов'язання, не здійснив виготовлення книги та не передав тираж в обумовлений строк. Kpім того, без письмового дозволу позивача як автора проекту відповідач намагається розмістити рекламу свого видавництва у першому томі на цілу сторінку. Листами від 1 та 3 травня 2011 року позивачем було категорично заборонено типографії «Байбак» м. Харків друкувати книгу ІНФОРМАЦІЯ_1. Порушивши умови Договору, відповідач не виконав та порушив своє основне зобов'язання за Договорами, внаслідок чого позивач позбавлений того, на що він розраховував при укладенні Договору. За таких умов відповідач здійснив істотне порушення Договору, що є підставою для його розірвання за рішенням суду, стягнення з відповідача на користь позивача передбачених Договором штрафних санкцій та відшкодування заподіяних позивачу збитків.

Крім цього, позивач вказує на заподіяння йому моральної шкоди, яка виявилась у значних моральних стражданнях та душевних переживаннях, що призвели до погіршення стану здоров'я. Також, було нанесено шкоди діловій репутації позивача, оскільки він не зміг виконати у належні терміни своїх обіцянок, наданих спонсорам, авторам статей, народним депутатам, бібліотекам України, державним установам та вузам України. Тому вважає, що достатньою сумою для відшкодування моральної шкоди є сума 20000 грн.

Третьою особою ОСОБА_6 були заявлені самостійні вимоги до ОСОБА_2, ТОВ «Освіта України» про визнання договору про видання твору недійсним, які були прийняті судом до спільного розгляду із первісною позовною заявою. ОСОБА_6 просив суд визнати недійсним договір на видання твору від 18.02.2011 укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Освіта України», оскільки він був укладений без погодження з іншими авторами проекту і текст видання містив зміни не узгоджені з ними. До того ж в умовах Договору ОСОБА_2 іменується як автор проекту і власник всіх майнових прав, проте він не є єдиним автором твору, на видання якого був укладений спірний Договір, співавторами твору є ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3 Даний факт, зокрема, підтверджується Договором на видання твору від 25.05.2011, а також протоколом засідання редакційної колегії Твору. У зв'язку з чим, в момент укладення спірного Договору на видання твору були порушені вимоги статей 426, 443 ЦК України, а також статті 15, 32 Закону України «Про авторське право та суміжні права», тому вказаний Договір на видання твору повинен бути визнаний недійсним у судовому порядку /т.1 а.с.169-172/.

В ході розгляду справи ОСОБА_6 помер /т.3 а.с.15-19/, у зв'язку з цим до участі у справі залучена ОСОБА_3, як його правонаступник.

Відповідач ТОВ «Освіта України» заявляло зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення збитків понесених внаслідок неналежного виконання зобов'язань за договором від 18.02.2011 /т.1 а.с.52-55, 110-112/. Ухвалою суду від 16.01.2014 ці вимоги залишені без розгляду з підстав повторної неявки /т.2 а.с.210/. Вказане судове рішення сторонами у справі не оскаржувалось.

Також звертався з самостійними вимогами третя особа ОСОБА_4 та просив про розірвання договору від 18.02.2011, укладеного між ТОВ «Освіта України» та ОСОБА_2, з підстав порушення прав інтелектуальної власності інших авторів проекту /т.1 а.с.158-165/. Ухвалою суду від 14.12.2016 дані вимоги залишені без розгляду з підстав повторної неявки позивача /т.5 а.с.23/. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скарго ОСОБА_4 з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження /т.5 а.с.55/.

ОСОБА_4 14.07.2017 були подані повторно самостійні позовні вимоги, ухвалою суду першої інстанції від 27.09.2017 відмовлено у прийнятті до спільного розгляду цих вимог з первісними /т.5 а.с.85,96/.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3 про розірвання договору, стягнення штрафних санкцій, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Розірвано договір на видання твору від 18.02.2011 укладений між ТОВ «Освіта України» та ОСОБА_2.

Стягнуто з ТОВ «Освіта України» на користь ОСОБА_2 50000 (п'ятдесят тисяч) грн. заборгованості за договором та 3000 (три тисячі) грн. завданої моральної шкоди.

Стягнуто з ТОВ «Освіта України» на користь державного бюджету України витрати по сплаті судового збору в розмірі 500 (п'ятсот) грн. та 120 (сто двадцять) грн. витрат по сплаті ІТЗ.

В задоволенні вимог третьої особи: ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України» про визнання договору про видання твору недійсним - відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 не погодився із вказаним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат, 3% річних, та пені, а також в частині зменшення розміру моральної шкоди, ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про його незаконність і необґрунтованість у зв'язку із порушенням норм матеріального та процесуального права як таке, що ухвалено не об'єктивно у зв'язку із не повним, поверхневим дослідженням обставин справи. Позивач вказує на те, що суд першої інстанції порушив положення ч. 1 ст. 157 ЦПК України, оскільки розглядав вказану справу протягом 6 років. Також зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про компенсацію моральної шкоди не врахував, що він є депутатом першого скликання, приймав участь в історичних подіях, є офіцером та брав участь в Афганістані. Також суд не врахував образи і приниження, які були висловлені в ході розгляду справи, тобто суд не в повному обсязі оцінив глибину його моральних страждань. Беручи до уваги вищевикладене, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також не погодилась з рішенням суду першої інстанції третя особа ОСОБА_3, нею подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про його незаконність і необґрунтованість у зв'язку із порушенням норм матеріального та процесуального права як таке, що ухвалено не об'єктивно у зв'язку із неповним, поверхневим дослідженням обставин справи. Так, ОСОБА_3 вказує на те, що вищевказаний твір був неправомірно опублікований видавництвом ТОВ «Освіта України» у спотвореному вигляді та без дозволу ОСОБА_6 та інших співавторів. Тобто, договір укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Освіта України» порушує права ОСОБА_6 і норми Закону України «Про авторське право і суміжні права» та Закону України «Про видавничу справу» щодо його укладення не тим автором.

Стосовно задоволення первісного позову вказує на те, що договір укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Освіта України» є недійсним, а тому не може бути розірваний. Крім того вказує, що судом першої інстанції допущено ряд порушень норм процесуального права, а саме, не витребувано докази - рукопис книги позивача, неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Враховуючи викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Не погодився з рішенням суду і ОСОБА_4, ним також подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно залишено без розгляду його самостійні вимоги, чим порушено його право на справедливий розгляд. Також зазначає, що судом першої інстанції безпідставно та з порушенням норм процесуального права не були розглянуті його клопотання про витребування доказів та призначення експертизи. Стосовно порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зазначає, що вищевказаний твір був опублікований з порушенням його авторських прав та прав інших авторів. ОСОБА_2 не є одноособовим автором твору, твір є результатом спільної праці, а тому договір на видавництво твору без погодження інших співавторів вважає недійсним. Беручи до уваги викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 та ТОВ «Освіта України» на його користь понесені судові витрати.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує на те, що розгляд справи був затягнутий внаслідок зловживання своїми правами саме ОСОБА_4, вважає, що ним заявлялись численні безпідставні клопотання та вимоги саме з цією метою. Тому залишення без розгляду самостійних вимог ОСОБА_11, на думку позивача є законим обґрунтованим.

Інші особи відзиви на подані апеляційні скарги не подавали.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтримали апеляційну скаргу подану ними, проти доводів апеляційних скарг третіх особ ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували, просили про зміну рішення суду та задоволення заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог, в іншій частині просили рішення суду залишити без змін. Наголошували на тривалі строки розгляду справи, на неправомірну поведінку третіх осіб, що призводить до глибоких моральних страждань та порушенні прав позивача.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_14 та третя особа ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги позивача, підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_3, просили про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити самостійні вимоги третьої особи, визнати недійсним укладений між позивачем та відповідачем договір від 18.02.2011. Крім цього, ОСОБА_4 наголошував на надмірну тривалість розгляду справи, яка стала наслідком численних порушень норм процесуального права допущених суддями суду першої інстанції та неправомірної поведінки адвоката ОСОБА_13, тому просив про постановлення окремих ухвал відносно вказаних осіб.

Інші учасники в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися в порядку встановленому процесуальним законом, причини неявки суду не повідомили. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

18.02.2011 між ОСОБА_2 та ТОВ «Освіта України» був укладений Договір на видавництво твору /т.1 а.с.10; т.4 а.с.170/.

При укладенні договору ОСОБА_15 іменується як Автор проекту, ТОВ «Освіта України» - Видавництво. Відповідно до п. 1.1. договору позивач як Автор проекту зобов'язується передати для видання книгу ІНФОРМАЦІЯ_1 (том1-2) (далі - Твір). У п.1.2. та п.2.1. Автор проекту заявляє та гарантує, що він є власником авторських прав на Твір, в тому числі виключних прав на видання, перевидання, розповсюдження Твору.

Сторони договору домовились про видання 500 примірників кожного з томів Твору, поліграфічна вартість визначена ними в розмірі 100000 (ста тисяч) гривень.

Пунктом 1.6. Договору передбачено, що в день підписання Договору Автор проекту сплачує суму, що складає 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень. Ще 50000,00 грн. сплачує Видавництво «Освіта України».

Відповідно до п.2.5.Договору Відповідач зобов'язується передати тираж Книги (1-ий і 2-ий том) Авторові проекту до 25.03.2011, а Позивач у свою чергу, зобов'язується оплатити видавництво Книги.

На виконання п. 1.6. Договору позивачем внесено через касу відповідача грошові кошти в розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень, що підтверджується касовим ордером № 35 від 18.02.2011 /т.1 а.с.10 на звороті/.

Факт внесення ОСОБА_2 вказаних грошових коштів також встановлений судом, що вбачається з постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.11.2012 у справі № 2а-4947/12/2670 за позовом ТОВ «Освіта України» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва, Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.03.2012. при цьому також було встановлено, що ТОВ «Освіта України» в порушення вимог чинного законодавства України не оприбуткував отримані ним грошові кошти в розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень /т.2 а.с.59-62/.

У листі від 28.04.2011 ТОВ «Освіта України» повідомило ОСОБА_2 про виявлення вкрай негативних висловлювань на адресу Президента України, посилаючись на можливі порушення норм чинного законодавства, запропонувало видалити з книги певні тексти або дочекатися експертизи державної служби /т.1 а.с.12/.

Також 28.04.2011 ТОВ «Освіта України» разом з співавторами книги ІНФОРМАЦІЯ_2 Декларація про державний суверенітет України» ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_16, народного депутата ОСОБА_17, дизайнера-верстальника ОСОБА_18 та ФОП ОСОБА_19 - відповідального за друк Твору, був складений Акт про припинення видання 2-ої книги ІНФОРМАЦІЯ_2 Декларація про державний суверенітет України» у зв'язку з виявленими фальсифікаціями в матеріалах твору, грубими порушеннями авторського права стороною договору від 18.02.2011 ОСОБА_2 /т.2 а.с.87-89/. В даному акті мова йде про виявлені цією комісією факти невідповідності розробленого редакційною групою під керівництвом ОСОБА_6 видання ІНФОРМАЦІЯ_2 Декларація про державний суверенітет України», яке було передано ОСОБА_2 в електронному вигляді, виданню ІНФОРМАЦІЯ_1, який був переданий ОСОБА_20 ТОВ «Освіта України» за умовами договору від 18.02.2011. Зокрема, йдеться про зміну деяких частин тексту та фотографій історичних подій.

Протягом квітня-травня 2011 року позивачем ОСОБА_2 відповідачеві ТОВ «Освіта України» було направлено декілька листів - претензій щодо неналежного виконання умов договору та заперечення щодо внесення змін до тексту книги. Листом від 13.05.2011 ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Освіта України» з вимогою про розірвання договору від 18.02.2011 та повернення сплачених за цим договором коштів, посилаючись на невиконання умов договору в обумовлений сторонами строк /т.1 а.с.13-18/.

З листа Державної наукової установи «Книжкова палата України імені Івана Федорова» № 334/02 від 08.05.2012 вбачається, що обов'язковий примірник видання ІНФОРМАЦІЯ_1, т.І-ІІ був доставлений у Книжкову палату України та зареєстрований 06.05.2011 за № 05590. Обов'язковий примірник видання книги ІНФОРМАЦІЯ_1, т. ІІ-ІІІ не доставлявся. Проте, даною установою виявлено ряд помилок, допущених ТОВ «Овіта України, під час оформлення видання. Зокрема, немає знака охорони авторського права, не визначені об'єкти авторського права, відсутній індекс УДК (шифр зберігання), наданий один ISBN. Також вказано, що у бібліографічному описі перед ініціалами ОСОБА_6 та ОСОБА_2 немає уточню вальних слів «автори проекту», без яких ці особи сприймаються як автори видання, якими написано текст, а не як автори проекту/т.2 а.с.22-24/.

Листом від 05.10.2011 ФОП ОСОБА_19 повідомив директора ТОВ «Освіта України» про виготовлення першого тому книги «ІНФОРМАЦІЯ_4» за накладною № РН-00025від 04.04.2011 у кількості 500 шт. та відправку їх замовнику, тобто ТОВ «Освіта України». Також у листі вказується, що був виготовлений другий том книги «ІНФОРМАЦІЯ_4», проте він не був відправлений у зв'язку з відсутністю оплати /т.1 а.с.58,59/.

26.05.2011 між ТОВ «Освіта України», в особі директора ОСОБА_22, який діє на підставі Статут, ФОП ОСОБА_19 та ОСОБА_6, який діє на підставі протоколу засідання редакційної ради книги «ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.05.2011, був укладений договір на видання твору. Предметом цього договору визначено видання книги «ІНФОРМАЦІЯ_3 (тритомник у двох книгах), кількістю 500 примірників книги першої та 500 примірників книги другої /т. 1 а.с.56-57, т.2 а.с.90, 206/.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторові збірника та інших складених творів (упорядникові) належить авторське право на здійснені ним підбір і розташування творів та (або) інших даних, що є результатом творчої праці (упорядкування).

В порядку ч. 1,5 ст. 433ЦК України, ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об'єктами авторського права є компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням є результатом інтелектуальної діяльності. Компіляції даних (бази даних) або іншого матеріалу охороняються як такі. Ця охорона не поширюється на дані або матеріал як такі та не зачіпає авторське право на дані або матеріал, що є складовими компіляції.

Визначення терміну «компіляція даних» надається у ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» згідно якої база даних (компіляція даних) - сукупність творів, даних або будь-якої іншої незалежної інформації у довільній формі, в тому числі - електронній, підбір і розташування складових частин якої та її упорядкування є результатом творчої праці і складові частини якої є доступними індивідуально і можуть бути знайдені за допомогою спеціальної пошукової системи на основі електронних засобів (комп'ютера) чи інших засобів.

Згідно ст. 5 Договору Всесвітньої організації інтелектуальної власності про авторське право прийнятого 20.12.1996 в м. Женева, компіляції даних або іншої інформації в будь-якій формі, які за підбором і розміщенням змісту є результатом інтелектуальної творчості, охороняються як такі. Така охорона не розповсюджується на самі дані або інформацію і не обмежує будь-яке авторське право, яке відноситься до самих даних або інформації, що міститься в компіляції.

Таким чином, результат творчої діяльності при компіляції полягає у підборці, організації, систематизації певних творів або іншої інформації в об'єктивній формі, її упорядники набувають авторських прав, а об'єкт вважається твором в розумінні Закону України «Про авторське право і суміжні права».

В порядку ст.ст. 428, 436 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про авторське право і суміжні права» право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам спільно, може здійснюватися за договором між ними. У разі відсутності такого договору право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам, здійснюється спільно.

Положення ч.1 ст. 13 наведеного Закону також визначають, що право опублікування та іншого використання твору в цілому належить всім співавторам. Якщо твір, створений у співавторстві, утворює одне нерозривне ціле, то жоден із співавторів не може без достатніх підстав відмовити іншим у дозволі на опублікування, інше використання або зміну твору. У разі порушення спільного авторського права кожен співавтор може доводити своє право в судовому порядку.

При цьому в силу ст. 11 Закону України «Проавторське право і суміжні права» первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

В порядку ст.ст.7, 29 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб'єктами авторського права також є спадкоємці авторів, до яких в порядку спадкування переходять лише майнові права, проте спадкоємці мають право захищати авторство на твір і протидіяти перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору, а також будь-якому іншому посяганню на твір, що може завдати шкоди честі та репутації автора.

Положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України визначено право на свободу договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. А відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами ч.ч.2-5 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Положення ст. 203 ЦК України визначають загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 цієї норми).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.1,3 ст 215 ЦК України.

В порядку ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до вимог ст.ст. 23,1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині розірвання договору укладеного між ТОВ «Освіта України» та ОСОБА_2 18.02.2011 на видавництво твору, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження докази на підставі яких ТОВ «Освіта України» не виконано умови спірного Договору. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання за спірним договором, перерахував на рахунок Відповідача грошові кошти в розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень, однак відповідачем не виконано зобов'язань, визначених Договором, а саме порушено умови п. 2.5 спірного договору, щодо зобов'язання передати тираж Книги (1-ий і 2-ий том) Авторові проекту до 25.03.2011, що і не заперечувалось стороною відповідача в судовому засіданні. Вказані обставини суд також визнав такими, що завдали моральної шкоди позивачеві, розмір відшкодування якої визначений судом у сумі 3000 грн.

Відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат, 3% річних та пені, мотивована судом тим, що зобов'язання відповідача за умовами Договору на видання твору від 18.02.2011 не є грошовими.

Відмовляючи в задоволенні самостійних вимог третьої особи ОСОБА_6, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_3, яка є правонаступником ОСОБА_6, не зазначено, які конкретно цивільні права та охоронювані законом інтереси порушені на момент укладення Договору на видання твору від 18.02.2011 між ТОВ «Освіта України» та ОСОБА_2.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не вважає за можливе.

З наведених обставин справи вбачається, що оспорюваний договір був укладений з метою здійснення видання книги, яка є збіркою статей, документів, фотографій щодо прийняття Декларації про державний суверенітет України. Вказаний збірник в розмінні Закону є компіляцією даних і є результатом творчої праці групи осіб, до складу якої входили учасники справи ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4. Тобто дані особи є співавторами цього твору, їм належить авторське право на здійснені підбір і розташування творів та (або) інших даних, що є результатом творчої праці (упорядкування). При цьому таке право виникло з моменту створення такого твору, незалежно від його публікації. Відповідно, свої права інтелектуальної власності вказані особи мають здійснювати за спільною згодою.

Обставини щодо створення твору спільною працею учасниками справи були визнані, а отже в порядку ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають. Слід зазначити, що до складу групи входили і інші особи, проте за захистом свої прав в ході розгляду цієї справи вони не звертались, а суд діючи в межах принципу диспозитивності розглядає справу щодо прав осіб, які звернулись за захистом.

Також враховуючи, що обставини щодо створення твору спільною працею учасниками справи були визнані сторонами у справі, зокрема стороною позивача ОСОБА_2 була визнана участь ОСОБА_6 у створенні об'єкту авторського права, його дані як упорядника були зазначені у варіанті твору переданого позивачем для видання, що вбачається з листа Державної наукової установи «Книжкова палата України імені Івана Федорова» № 334/02 від 08.05.2012, то підстав для призначення судової експертизи з питань інтелектуальної власності для вирішення питання належності позивачеві авторських прав та порушення прав ОСОБА_6, як упорядника, не вбачається. До того ж суду, в тому числі на вимогу апеляційного суду, не був представлений варіант твору, що був предметом договору від 18.02.2011, укладеного між позивачем та відповідачем. Тобто за відсутності предметів для порівняння здійснення експертного дослідження не вбачається можливим. У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення експертизи, відхиляються апеляційним судом.

Предметом спору стала відмінність переданого позивачем ОСОБА_2 відповідачу ТОВ «Освіта України» варіанту твору для здійснення видання за умовами договору від 18.02.2011. Наявність відмінностей у творах також визнана сторонами у справі, проте така відмінність обґрунтовується сторонами по різному.

Разом з тим, суд має виходити перш за все з наданих сторонами доказів. Тому, враховуючи, що стороною позивача ОСОБА_2 суду не були надані докази наявності погодження інших співавторів на передачу твору для видання, натомість наявна незгода ОСОБА_6 та ОСОБА_4, апеляційний суд приходить до висновку, що твір ІНФОРМАЦІЯ_1 був переданий ОСОБА_2 для видання ТОВ «Освіта України» без погодження з іншими співавторами, тобто в порушення вимог ст.ст. 428, 436 ЦК України,ст. 13 Закону України «Про авторське право та суміжні права». При цьому, суд також враховує, що позивач в умовах договору визначається як Автор проекту без зазначення участі інших співавторів, заявляє та гарантує, що він є власником авторських прав на Твір, в тому числі виключних прав на видання, перевидання, розповсюдження Твору. Тобто умови договору не містять положень, що визнають авторство інших осіб, ніж позивач, не містять даних про погодження видання з ними, що є порушенням наведених норм цивільного законодавства.

Виходячи з положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а в силу ст. 215 ЦК України встановлення таких суперечностей є підставою для визнання недійсним укладеного між сторонами правочину. Таким чином, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Освіта України» Договір на видавництво твору від 18.02.2011 підлягає визнанню недійним, як то було заявлено в самостійних вимогах третьою особою ОСОБА_6

В ході розгляду справи ОСОБА_6 помер, проте в силу ст.ст. 7, 29 Закону України «Проавторське право і суміжні права» його дочка ОСОБА_23, як спадкоємець автора має право захищати авторство ОСОБА_6 на твір, протидіяти перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору, а також будь-якому іншому посяганню на твір, що може завдати шкоди честі та репутації автора.Та обставина, що ОСОБА_3 не є єдиним спадкоємцем не позбавляє її цих прав. Також, оскільки в порядку ст. 11 Закону України «Про авторське право та суміжні права» реєстрації авторського права на твір не вимагається, таке право виникає з моменту створення, видача свідоцтво про права на спадкування авторських прав не є обов'язковою умовою здійснення захисту таких прав.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість самостійних вимог третьої особи ОСОБА_3 та її апеляційної скарги, яким суд першої інстанції належної уваги не приділив, не здійснив аналіз норм чинного законодавства, що регулюють питання інтелектуальної власності, у зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку про відсутність її порушених прав.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, а отже за наявності обставин недійсності Договору про видавництво твору від 18.02.2011 питання виконання його умов сторонами такого договору дослідженню не підлягають, відповідно такий договір не підлягає розірванню. Тому висновок суду першої інстанції про розірвання договору є безпідставним.

Застосовуючи стягнення з відповідача ТОВ «Освіта України» на користь позивача ОСОБА_2 суми сплачених за договором від 18.02.2011 грошових коштів, суд першої інстанції послався на те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження докази на підставі яких ТОВ «Освіта України» не виконано умови спірного Договору. Проте, розірвання договору не тягне за собою повернення сторін у попередній стан. З матеріалів справи вбачається, що умови договору були частково виконані, а саме був виданий перший том. Ця обставина заперечується позивачем, однак вказане підтверджується листом Державної наукової установи «Книжкова палата України імені ІванаФедорова» № 334/02 від 08.05.2012 та листом видавця ФОП ОСОБА_19 від 05.10.2011. При цьому оплата за договором позивачем проводилась у розмірі 50%, іншу частину мало здійснити ТОВ «Освіта України». Згідно з вимогами ч.4 ст. 653 ЦК України сторона не має права вимагати повернення того, що було виконано нею за зобов'язанням до його розірвання. За наведених обставин висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів не можна визнати законним і обґрунтованим.

В порядку ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Апеляційний суд виходить з того, що позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплачених ним коштів за умовами договору в розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень, але конкретні підстави такого стягнення позивачем не визначені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

При цьому підставами позову є не конкретне посилання на норми чинного законодавства, а обставини на які сторона посилається і цілі задля досягнення яких вона звернулась до суду. Також міжнародними нормами на суд покладається обов'язок здійснення ефективного захисту порушених прав осіб, які звернулись до суду.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що справа перебуває на розгляді судів тривалий час, а саме з 2011 року, з метою здійснення ефективного захисту та остаточного вирішення спору, апеляційний суд вважає за можливе в порядку застосування наслідків недійсності правочину, стягнути з відповідача ТОВ «Освіта України» на користь позивача ОСОБА_2 грошові кошти в розмір 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень, тим самим частково задовольнивши заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги та вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних, та пені, відхиляються апеляційним судом з огляду на те, що вказане є мірою відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань, при цьому інфляційні витрати та 3 % річних, застосовується у разі наявності грошового зобов'язання. В даній справі встановлена недійсність договору, а тому відсутні підстави для застосування заходів відповідальності за невиконання договірних зобов'язань.

Загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов'язання визначає ч.1 ст. 1167 ЦК України. Такими умовами є: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), вина особи, причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою. І лише за наявності всіх цих умов виникає зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди. Така вимога була заявлена позивачем у справі ОСОБА_2, проте протиправної дії чи бездіяльності щодо нього, в результаті недійсності правочину укладеного між ним та відповідачем ТОВ «Освіта України» не вбачається. Тому відсутні підстави для відшкодування позивачеві моральної шкоди за рахунок відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Третя особа ОСОБА_4 в апеляційній скарзі вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно залишено без розгляду його самостійні вимоги, чим порушено його право на справедливий розгляд. Проте, ухвала суду про залишення його вимог без розгляду набрала законної сили, у зв'язку з відмовою у відкритті апеляційного провадження, ці вимоги не були розглянуті судом першої інстанції, що унеможливлює їх розгляд апеляційним судом, виходячи з положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України. Тому в цій частині апеляційна скарга залишається без задоволення.

В апеляційний скарзі ОСОБА_4 також вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, так як твір був опублікований з порушенням його авторських прав та прав інших авторів, вказує на недійсність такого договору та просить про задоволення вимог третьої особи. Вказані обставини досліджені апеляційним судом і знайшли своє підтвердження, а тому в цій частині апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

В ході розгляду справи апеляційним судом, як сторона позивача, так і треті особи вказували на надмірну тривалість розгляду справи, вказане порушення має місце, проте не може бути усунуто апеляційним судом. Кожна із вказаних сторін просила про застосування заходів відповідальності за зловживання процесуальними правами іншими особами. Суд погоджується з твердженнями щодо того, що саме поведінка учасників судового засідання призвела до такого тривалого розгляду, проте умисних дій при цьому не вбачається, вказане є наслідком недодержання сторонами меж розгляду справи, розширеного тлумачення предмету спору.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В порядку ч. 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задовлених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст 141 ЦПК України).

Оскільки за результатами розгляду апеляційний суд дійшов до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 частково, то компенсуванню за рахунок держави підлягають судові витрати понесені ОСОБА_4 в сумі 375 , 00 грн., та

ОСОБА_3 в сумі 609,60 грн., що є пропорційним до заявлених вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3 про розірвання договору, стягнення штрафних санкцій, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України» про визнання договору про видання твору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір на видання твору від 18.02.2011 укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Освіта України».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта України» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Компенсувати за рахунок держави судові витрати понесені ОСОБА_4 в сумі 375 (триста сімдесят п'ять) гривень 00 копійок.

Компенсувати за рахунок держави судові витрати понесені ОСОБА_3 в сумі 609 (шістсот дев'ять) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 26.03.2018.