Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 369/967/16-ц

провадження № 61-32406св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2017 року у складі головуючого-судді Усатова Д. Д. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Ігнатченко Н. В., Приходька К. П.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, земельною ділянкою та виселення.

Вимоги за позовом мотивовано тим, що 29 травня 2014 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно з яким останньому надано в борг грошові кошти в сумі 1 881 600 грн, що еквівалентно на день укладення договору 156 800 дол. США. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, в цей же день між ним та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, згідно з яким останній передав в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1 у с. Ходосіївка Київської області.

Позивач зазначає, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором позики, з метою позасудового врегулювання спору, 12 березня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено два договори про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з якими для погашення заборгованості за договором позики від 29 травня 2014 року у його власність перейшли житловий будинок та земельні ділянка, які були предметом договору іпотеки.

Крім того, позивач зазначає, що за усною домовленістю між ними, відповідачі мали безоплатно проживати у житловому будинку до 31 серпня 2015 року, після чого звільнити житловий будинок та земельну ділянку і самостійно знятися з реєстрації місця проживання. Однак домовленостей не виконали.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, які розташовані по АДРЕСА_1 у с. Ходосіївка Київської області, а також виселити відповідачів із указаного житлового будинку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, які розташовані по АДРЕСА_1 у с. Ходосіївка Київської області, а також виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із указаного житлового будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, що наявні правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідачі проживають у спірному житловому будинку, який належить на праві приватної власності позивачу, без законних підстав, чим чинять йому перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доводам ОСОБА_4 про те, що договори про задоволення вимог іпотекодержателя були укладені під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, а також тому, що у нього відсутнє інше житло. Крім того, судами порушено положення статті 109 ЖК Української РСР, якою передбачено, що громадянам яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягненні на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. У зв'язку з чим заявник вважає помилковим висновок суду про наявність правових підстав для виселення без надання іншого постійного житла, оскільки ним передане в іпотеку позивача нерухоме майно, яке не було придбано за рахунок коштів отриманих за договором позики у ОСОБА_3

12 жовтня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

31 жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7, в яких зазначено про те, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

31 травня 2018 року справа № 369/967/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, земельною ділянкою та виселення передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року зупинено касаційне провадження у вказаній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 753/12729/15-ц.

14 листопада 2018 року Верховний Суд поновив касаційне провадження у справі № 369/967/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, земельною ділянкою та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2017 року та призначив справу до судового розгляду.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 у позику грошові кошти в розмірі 1 881 600 грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 156 800 дол. США. Позика повинна була бути повернута частинами, кінцевий строк повернення позики 29 вересня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, між цими ж сторонами 29 травня 2014 року було укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріусом, згідно з яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 в іпотеку наступне нерухоме майно: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами за № 46 по вул. Київська у с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області та земельну ділянку площею 0,1105 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку кадастровий № НОМЕР_1 яка розташована за цією ж адресою, які належать на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 26 травня 2014 року.

12 березня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено два договори про задоволення вимог іпотекодержателя посвідчених приватним нотаріусом, згідно з якими ОСОБА_3. задовольняє забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку, площею 0,1105 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень від 12 березня 2015 року ОСОБА_3 є власником вищезазначеного майна.

Судом встановлено також, що позивач, набувши у власність спірне домоволодіння та земельну ділянку, проживати у ньому не має змоги, оскільки відповідачами чиняться перешкоди.

Відповідно до відомостей, які зазначені в довідці форми № 3, виданої Ходосівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області за № 55 від 28 січня 2016 року, в будинку АДРЕСА_4 у с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім того, спірне домоволодіння та земельна ділянка набута у власність ОСОБА_4 не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою вказаного нерухомого майна, а на підставі договору дарування від 26 травня 2014 року.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору за договорами про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 березня 2015 року.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що до спірних правовідносин про усунення перешкод у користуванні майном підлягають застосуванню вимоги статті 319 ЦК України, оскільки між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідачів не на підставі укладеного з позивачем договору. У зв'язку з відчуженням спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_3 право власності ОСОБА_4 на це майно припинилося.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «ОлександрВолков проти України», заява № 21722/11.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

З таким правовим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 14-317цс18 від 31 жовтня 2018 року.

Таким чином судові рішення першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним правовим висновкам Верховного Суду України, а суди, вирішуючи спір, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, що в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні указаного позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, земельною ділянкою та виселення відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г.І. Усик