Справа № 464/800/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/6500/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИЛА:

01 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 липня 2016 року Сихівським районним судом м. Львова було прийнято рішення щодо стягнення з ОСОБА_6 на його користь боргу в сумі 863 780 гривень 72 коп, 3% річних від простроченої суми заборгованості в сумі 9514 гривень 19 коп. та 6890 гривень судових витрат.

05 вересня 2016 року Сихівським районним судом м. Львова видано виконавчий лист про стягнення заборгованих сум з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2

В ході проведення виконавчих дій встановлено, що боржник ОСОБА_6 згідно договору дарування 1/3 частки квартири від 29 червня 2016 року переоформила свою частку у спільній сумісній власності на свою маму ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_2 вважав, що зазначений договір дарування є фіктивним, мав іншу ціль ніж передбачено законом, оскільки ОСОБА_6 усвідомлювала та передбачала негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на цю частину нерухомості для виконання рішення суду про стягнення боргу.

З урахуванням зазначених обставин позивач на підставі ст.203,215,229,234 ЦК України просив:

визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладеного 29 червня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Савицькою Т.О. за р.№712.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі посилається на те, що в ході здійснення виконавчих дій встановлено, що боржник ОСОБА_6, згідно договору дарування 1/3 частки квартири від 29 червня 2016 року за реєстраційним №712, переоформила свою частку у спільній власності на свою маму ОСОБА_4. Дана дія спрямована для уникнення сплати боргу, визначеним судом, а також є свідомою тобто умисною, з метою уникнення відповідальності, і яка вчинена без наміру створення правових наслідків, що обумовлюються цим правочином.

Оскільки у даному договорі дарування внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву тобто обидві сторони заздалегідь знають, що він не буде виконаний, а мають іншу ціль, ніж вона передбачена правочином.

Даний правочин по своїй суті є фіктивним і укладений умисно, оскільки боржник ОСОБА_6 передбачала для себе негативні наслідки у випадку звернення стягнення на цю частину нерухомості для виконання рішення суду про стягнення боргу. Про майнові претензії ОСОБА_6 було відомо згідно претензії від 21березня 2016, вимоги від 11 квітня 2016, а також ухвали Сихівського районного суду м.Львова про відкриття провадження у справі від 10 травня 2016 та відповідних неодноразових повісток про виклик відповідача до суду.

Вказує, що укладення зазначеного договору дарування від 29 червня 2016 за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а спрямоване на приховування майна, є порушенням ч.1, ч.5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Зазначає, що вказаний договір має на меті введення в оману третю сторону, тобто позивача (стягувача) ОСОБА_2 щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, а також має свідомий намір невиконання зобов'язань ОСОБА_6 (сторони договору) за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 14 липня 2016 року.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_2 задоволити, договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, укладеним 29 червня 2016 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 визнати недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 був укладений 29 червня 2016 року, а рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 лише 14 липня 2016 року. Сторонам договору (ОСОБА_6 та ОСОБА_4) не було відомо про наявність спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_6

З таким висновком суду погодитись не можна виходячи із наступних підстав.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз»ясень, що містяться у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсним» від 06 листопада 2009 року №9 для визначення правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Судом та матеріалами справи установлено, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2. За вказаною адресою, до липня 2016 року, також була зареєстрована відповідач ОСОБА_6

22 лютого 2016 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 34800 доларів США з умовою їх повернення до 03 березня 2016 року.

ОСОБА_6 позичені кошти ОСОБА_2 не повертала, у зв»язку з чим останній 21 березня 2016 року звернувся з претензією про повернення боргу, яку було надіслано за адресою: АДРЕСА_2, із розрахунком заборгованості (а.с.6-7).

У зв»язку з тим, що ОСОБА_6 було проігноровано претензію про повернення боргу, ОСОБА_2 11 квітня 2016 року звернувся з вимогою про повернення боргу не пізніше 10 квітня 2016 року (а.с.8).

Зазначена вимога була направлена за адресою відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - АДРЕСА_2.

21 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу, судові повістки про розгляд справи також надсилалися за адресою відповідачів - ОСОБА_6 та ОСОБА_4

За договором дарування від 29 червня 2016 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 1/3 частку квартири АДРЕСА_2.

Згідно рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 863789 гривень, 3% річних від простроченої суми - 9514 гривен, судові витрати - 6890 гривень, а разом 880 184 гривень (а.с.3-4).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 пояснив, що відповідачі є близькими між собою особами (мати та донька) проживали разом за одною адресою, вели спільний бізнес і були обізнані з претензіями ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про повернення значних сум коштів.

Наявність неприязних стосунків між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вважає надуманим та необґрунтованими, Такі обставини не можуть встановлюватися показаннями свідків.

У той же час, як зазначено у правовому висновку Верховного Суду України висловленому у постанові від 19 жовтня 2016 року (справа №6-1873цс16), відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У даній справі Апеляційним судом Львівської області встановлено, що відповідач ОСОБА_6 відчужуючи своїй матері належну їй на праві власності 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_2, була обізнана про необхідність сплати значної суми боргу ОСОБА_2, беззаперечно знала про претензії останнього про повернення боргу.

Всі претензії ОСОБА_2 про необхідність повернення значних сум коштів направлялися за місцем проживання та реєстрації відповідачів.

Також за місцем проживання та реєстрації відповідачів у травні 2016 року надсилалися копії позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення боргу, та судові повістки про розгляд справи.

Тому, передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та виконання у майбутньому судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали 29 червня 2016 року договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, даний договір не був спрямований на настання реальних правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; дії сторін свідчать про фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів в сумі 880 184 гривень.

На даний час, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року про стягнення боргу з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 не виконується у зв»язку з відсутністю майна у боржника.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає до задоволення, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям постанови про задоволення позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст., 367, 368, 374, пп.1-3 ст.376, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/3 квартири від 19 червня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Савицькою Т.О. згідно якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 1/3 частку квартири АДРЕСА_2.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 березня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.