П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року м. Київ

Справа № 757/27188/13-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/3742/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

за участю секретаря Лісовської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ліквідатора АТ «Реверта» Рути Амтмане в інтересах Акціонерного товариства «Реверта» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Писанця В.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Акціонерного товариства «Реверта», третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, АТ «Реверта» про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Зазначала, що 06 травня 1995 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб. За час шлюбу вони придбали нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього будинку. 23 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та іноземним АТ «Парекс Банк», найменування якого змінено на АТ «Реверта», було укладено договір іпотеки № 2.1.16.4.-07/22-ІЕ1, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в іпотеку АТ «Парекс Банк» нежитлові приміщення площею 1 032,30 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_1. Вказаний договір іпотеки був укладений без її згоди з посиланням на шлюбний договір від 28 березня 2007 року, за яким було визначено, що набуте подружжям за час шлюбу майно є особистою власністю дружини або чоловіка, на чиє ім'я воно зареєстроване. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 вересня 2012 року шлюбний договір визнано недійсним. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2013 року встановлено, що вказаний іпотечний договір укладено внаслідок введення ОСОБА_3 в оману.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_2 просила суд визнати вказаний вище договір іпотеки недійсним на підставі ст. ст. 203 та 230 ЦК України, як такий, що суперечить положенням ст.ст. 63, 69 СК України, ст. 369 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», оскільки укладений без її згоди як співвласника - другого з подружжя; та такий, що укладений під впливом обману; вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №93755 щодо нежилого приміщення у АДРЕСА_1, загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього будинку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 квітня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та АТ «Парекс Банк»; вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 93755 щодо нежилого приміщення у АДРЕСА_1, загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього домоволодіння.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2014 року відмовлено АТ «Реверта» у відкритті касаційного провадження.

Постановою Верховного суду України від 03 лютого 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року та рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалені у справі рішення, Верховний Суд України виходив із того, що у справі, яка переглядається відповідно до вимог ст.ст.353-355 ЦПК України у редакції 2004 року, суди не з'ясували усіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, часу, коли позивачка довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та наявності правових підстав для застосування позовної давності, про що заявлено стороною у спорі до винесення рішення судом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки №2.1.16.4-07/22-ІЕ1 від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та АТ «Парекс Банк», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малиновською Е.Ю., реєстраційний номер 2948, 2949.

Вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №93755 щодо нежилого приміщення у АДРЕСА_1, загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього домоволодіння.

Не погодившись із таким рішенням суду, ліквідатор АТ «Реверта» Рута Амтмане подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права,просила рішення суду скасувати та прийняте нове про відмову у позові.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що спірні нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_3 після укладення шлюбного договору зі ОСОБА_2 та, згідно з умовами якого, станом на дату передачі їх в іпотеку АТ «Парекс Банк», до спільної сумісної власності подружжя не належали. Суд не дослідив у повному обсязі договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до п. 7.1. якого нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_3 за особисті кошти, а тому вони є його особистою власністю. Також звертає увагу на те, що необхідною умовою для визнання договору недійсним є недодержання вимог законодавства саме у момент його вчинення. Шлюбний договір було визнано недійсним рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 вересня 2012 року, а договір іпотеки укладений 23 серпня 2007 року. Отже, визнання недійсним шлюбного договору не може бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки, ОСОБА_3, укладаючи оспорюваний договір, діяв правомірно. Крім того, вважає, що судом безпідставно відхилено заяву про застосування позовної давності, оскільки позивачкою не було доведено ту обставину, коли саме вона дізналася про порушене її прав, а тому строк позовної давності слід відраховувати з моменту укладення оспорюваного договору.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі (т.6, а.с.25-26).

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Пахолок Т.П. в інтересах ОСОБА_2 зазначив про те, що, оскільки шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був визнаний недійсним, то відповідно до вимог ст. 216 ЦК України вважається, що нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю подружжя. Відтак, договір іпотеки є таким, що укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме ст.60 СК України та ст.6 Закону Україні &q?уш;Про іпотеку&q?нн;, оскільки був укладений одним з подружжя без згоди іншого. Також, ОСОБА_3 не надано будь-яких належних доказів на підтвердження того, що нежитлові приміщення є його особистою приватною власністю. Твердження скаржника про те, що ОСОБА_2, проживаючи зі ОСОБА_3 однією сім'єю, повинна була знати про укладення останнім договору, що оспорюється, є безпідставним припущенням. Таке твердження не ґрунтується на жодних доказах. За таких підстав просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на її необґрунтованість (т.6, а.с.43-48).

В суді апеляційної інстанції адвокат Дьяков Д.Ю. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого у справі рішення.

Представник АТ &qut-;Реверта&qu5p;, ОСОБА_2, особисто ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, у зв'язку з чим відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 травня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Ставищенського району Київської області.

За час перебування в шлюбі ОСОБА_3 було придбано нежитлове приміщення загальною площею 1 032,30 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та складає 13/100 від всього домоволодіння, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Апстар Контінентал Юкрейн» від 28 березня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 328 (т.1, а.с.9).

Право власності на вказане нежитлове приміщення було зареєстроване за ОСОБА_3 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12 квітня 2007 року за № 135.

23 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та відповідачем АТ «Парекс Банк» (АТ &q?ом;Parex banka&q?а ;), найменування змінено на АТ «Реверта», юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки, був укладений договір іпотеки № 2.1.16.4. - 07/22-ІЕ1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською Е.Ю., реєстраційний номер 2948, 2949.

Відповідно до договору іпотеки відповідач ОСОБА_3 передав вказане нежитлове приміщення в іпотеку, без згоди ОСОБА_2, на підставі шлюбного договору від 28 березня 2007 року, згідно умов якого предмет Іпотеки вважався особистою власністю ОСОБА_3 (т.1, а.с.20-44).

11 червня 2012 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження іпотекою вказаного нежитлового приміщення на підставі оспорюваного Договору іпотеки, запис №93755.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 вересня 2012 року, яке набрало законної сили та є чинним, шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 28 березня 2007 року визнано недійсним (т.1, а.с.49-58).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 28 березня 2007 року був визнаний недійсним, нежитлові приміщення у АДРЕСА_1, загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього домоволодіння, що було придбане ОСОБА_3 під час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя. Договір іпотеки №2.1.16.4-07/22-ІЕ1 від 23 серпня 2007 року укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» та ч. 4 ст. 369 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаних вимог може бути підставою для визнання такого правочину недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Частиною 4 ст. 369 ЦК України визначено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного Договору іпотеки, визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Як було встановлено, нежитлові приміщення у АДРЕСА_1, загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього домоволодіння, були придбані у власність під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Договір іпотеки №2.1.16.4-07/22-ІЕ1 від 23 серпня 2007 року було укладено ОСОБА_3без згоди ОСОБА_2 з посиланням на положення шлюбного договору від 28 березня 2007 року.

Разом з тим, рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 вересня 2012 року було визнано шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 28 березня 2007 року визнано недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Таким чином, вказані нежитлові приміщення були набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність як подружжя.

Відповідно, на укладення договору іпотеки №2.1.16.4-07/22-ІЕ1 від 23 серпня 2007 року була необхідна нотаріально посвідчена згода ОСОБА_2 відповідно до вимог ч. 4 ст. 369 ЦК України, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки Договір іпотеки укладений з порушенням вимог вказаних норм, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання його недійсним.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання ліквідатора АТ «Реверта» на те, що станом на день укладення договору іпотеки нежилі приміщення до спільної сумісної власності подружжя не належали, оскільки рішення про визнання недійсним шлюбного договору було ухвалене судом після укладення договору іпотеки, ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору діяв правомірно, а також на те, що згідно з п. 7.1. договору купівлі-продажу нежитлові приміщення були придбані за особисті кошти ОСОБА_3

Вказані посилання не відповідають положенням ч. 1 ст. 216, ст. 236 ЦК України, якими визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

В п. 7.1. договору купівлі-продажу нежитлового приміщення вказано, що приміщення придбаваються за особисті кошти з посиланням знову ж таки на шлюбний договір від 28 березня 2007 року. Проте, вказані положення договору купівлі-продажу не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки шлюбний договір був визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказі на підтвердження того, що нежилі приміщення у АДРЕСА_1, загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього домоволодіння, були придбані за особисті кошти ОСОБА_3

Також, є безпідставними посилання ліквідатора АТ «Реверта» на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом.

В апеляційній скарзі ліквідатор АТ «Реверта» вказав, що строк позовної давності слід відраховувати з моменту укладення оспорюваного договору.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Як було встановлено, оспорюваний договір іпотеки №2.1.16.4-07/22-ІЕ1 від 23 серпня 2007 року був укладений без згоди ОСОБА_2

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 було відомо про укладення ОСОБА_3 договору іпотеки №2.1.16.4-07/22-ІЕ1 від 23 серпня 2007 року.

ОСОБА_2 зазначила, що дізналася про порушення свого права у вересні 2011 року, коли отримала вимогу АТ «Парекс Банка» про дострокове погашення кредитних зобов`язань, відповідно до якого і довідалась про наявність іпотечного договору.

Вказані обставини як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду, не спростовані.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності.

Таким чином, оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ліквідатора АТ «Реверта» Рути Амтмане в інтересах АТ «Реверта» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2017 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ліквідатора АТ «Реверта» Рути Амтмане в інтересах Акціонерного товариства «Реверта» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 22 червня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль