Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 201/5350/15-ц

провадження № 61-8908св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року в складі судді Черновського Г. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року в складі суддів: Тамакулової В. О., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») про визнання угоди недійсною, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 09 лютого 2011 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Авто Просто» було укладено угоду з додатками до неї, предметом якої є надання позивачу як учаснику фінансових послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання легкового автомобіля ЗАЗ «Ланос», вартістю 71 680 грн, у групах. На виконання даної угоди позивачем було сплачено відповідачу внесок у розмірі 37 508,73 грн. Останній щомісячний платіж за угодою був проведений 10 грудня 2013 року у розмірі 1 068,57 грн. Пунктом 13.4.1 статті 13 додатка № 2 до вказаної угоди встановлено, що в першу чергу повертаються кошти учаснику, який розірвав угоду внаслідок настання непередбачених обставин, що виникли під час угоди, в тому числі (але не виключно), внаслідок отримання ним інвалідності. 06 січня 2014 року позивачу була встановлена друга група інвалідності, про що він повідомив відповідача листом від 13 січня 2014 року. Листом від 06 лютого 2014 року ТОВ «Авто Просто» повідомило, що позивач має право на повернення 23 586,76 грн, а повернення сплачених чистих внесків не відбуватиметься згідно з пунктом 13.4.1 статті 13 додатка № 2 до угоди, оскільки останній не повідомив про отримання інвалідності протягом визначеного терміну.

На підставі викладеного ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати угоду від 09 лютого 2011 року з додатками до неї розірваною на підставі пункту 13.4.1 статті 13 додатка № 2 до угоди з 15 січня 2014 року; зобов'язати відповідача повернути суму сплаченого чистого внеску у розмірі 37 508,73 грн згідно з пунктом 13.4.1 статті 13 додатка № 2 до угоди, внаслідок отримання інвалідності; стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 15 січня 2014 року по серпень 2015 року у розмірі 24 069,35 грн, а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року позов задоволено частково. Визнано угоду від 09 лютого 2011 року з додатками до неї розірваною на підставі пункту 13.4.1 статті 13 додатка № 2 до угоди з 15 січня 2014 року. Зобов'язано ТОВ «Авто Просто» повернути ОСОБА_4 суму сплаченого останньому чистого внеску у розмірі 37 508,73 грн згідно з пунктом 13.4.1 статті 13 додатка 2 до угоди внаслідок отримання ОСОБА_4 інвалідності. Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати за період з 15 січня 2014 року по серпень 2015 року у розмірі 24 069,35 грн та суму трьох відсотків річних від простроченої суми, а саме 1 815,18 грн, та 487,20 грн судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами договору повідомлено відповідача про розірвання спірного правочину внаслідок отримання ним інвалідності другої групи, проте, останній у порушення умов договору та норм матеріального права відмовив у поверненні сплачених коштів. Оскільки ТОВ «Авто Просто» прострочило виконання грошового зобов'язання, на вимогу ОСОБА_4 зобов'язане сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що укладеною між сторонами угодою передбачено, що у першу чергу повертаються кошти учаснику, який розірвав угоду з причини отримання ним інвалідності і який надав відповідні документи протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту виникнення таких обставин. Позивач як інвалід звернувся до відповідача із заявою в межах строку, встановленого угодою, (30 днів) про розірвання угоди на підставі пункту 13.4.1 статті 13 додатку № 2 до угоди, у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності. Оскільки ОСОБА_4 дотримано умов розірвання спірного правочину з підстав, передбачених пункту 13.4.1 статті 13 додатку № 2 до угоди, а ТОВ «Авто Просто» безпідставно відмовлено у задоволенні вказаної заяви, позивач має право на стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Авто Просто» просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не має права вимагати повернення всієї сплаченої відповідачу суми. Оскільки ТОВ «Авто Просто» не повернуло сплачену ОСОБА_4 суму відповідно до умов укладеного між сторонами договору, тому відсутні підстави для застосування норми частини другої статті 625 ЦК України. Поверненням позивачу сплачених останнім сум буде порушено права інших учасників фінансових послуг системи «АвтоТак». Також судами проведено невірний розрахунок стягнутих сум, зокрема інфляційних втрат.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ним 06 січня 2014 року отримано другу групу інвалідності та 13 січня 2014 року, тобто у визначений умовами укладеного між сторонами договору строк повідомлено про розірвання спірного правочину на підставі пункту 13.4.1 статті 13 додатку № 2 до угоди. Проте відповідач в односторонньому порядку пропонує розірвати договір з інших підстав, якими не передбачено повернення суми вкладу у повному розмірі, тобто з порушенням норм закону намагається зменшити розмір сплачених позивачем сум, які підлягають поверненню. Судом першої інстанції наведено вірний розрахунок суми боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, передбачених статтю 625 ЦК України, відповідачем такий розрахунок не спростовано та не наведено іншого розрахунку.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Встановлено, що 09 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Авто Просто» було укладено угоду з додатками до неї, предметом якої є надання позивачу як учаснику фінансових послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання легкового автомобіля ЗАЗ «Ланос», вартістю 71 680 грн, в групах.

На рахунок відповідача позивачем було сплачено 2 580,48 грн вступного внеску та 34 928,25 грн щомісячних платежів, таким чином, розмір чистого внеску за вказаною угодою склав 37 508,73 грн.

Останній платіж за угодою у розмірі 1 068,57 грн. був проведений ОСОБА_4 10 грудня 2013 року.

06 січня 2014 року ОСОБА_4 встановлена друга група інвалідності.

13 січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «Авто Просто» із заявою, в якій повідомив останнього про розірвання угоди на підставі пункту 13.4.1 статті 13 додатку № 2 до угоди, у зв'язку з отриманням довідки МСЕК від 06 січня 2014 року про присвоєння другої групи інвалідності та просив повернути кошти.

Відповідно до відповіді ТОВ «Авто Просто» від 06 січня 2014 року відповідач розірвав угоду згідно зі статтею 4 угоди та пункту 13.1 статті 13 додатка № 2 до угоди та повідомив позивача про те, що поверненню підлягають чисті внески, розраховані у відповідності до положень пункту 13.3 статті 13 додатку № 2 до угоди.

Пунктами 13.1, 13.3 статті 13 угоди передбачено, що учасник, який не отримав автомобіль, має право розірвати угоду за власним бажанням, про що має повідомити ТОВ «Авто Просто» у письмовій формі. Сума чистих внесків, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли такий учасник повідомив ТОВ «Авто Просто» про розірвання угоди, за вирахуванням відступного за відмову від угоди у розмірі 2 цілих чистих внесків.

Пунктом 13.4.1 договору визначено, що у першу чергу повертаються кошти учаснику, який розірвав угоду з причини отримання ним інвалідності або смерті свого подружжя, або набуття учасником статусу безробітного, належним чином засвідченого Державним центром зайнятості, який надав ТОВ «Авто Просто» необхідні підтверджуючі документи та на момент виникнення однієї із вищезазначених обставин належним чином виконував зобов'язання за угодою. Учасник має надати відповідні документи протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту виникнення таких обставин. За вимогою ТОВ «Авто Просто» учасник зобов'язується надавати документи, які підтверджують виникнення вищезазначених обставин. Учасник уповноважує ТОВ «Авто Просто» звертатися із запитами до відповідних органів та/або установ з метою встановлення обставин, на які посилається учасник. За підтверджених обставин згідно з цим пунктом, учаснику повертаються сплачені чисті внески без вирахування відступного.

Таким чином, в угоді передбачено, що у першу чергу повертаються кошти учаснику, який, зокрема, розірвав угоду з причини отримання ним інвалідності і який надав відповідні документи протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту виникнення таких обставин.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Встановлено, що ТОВ «Авто Просто» в односторонньому порядку прийняло рішення про розірвання угоди, самостійно визначивши підставу.

Позивач просив розірвати договір саме з підстав отримання інвалідності, а не з інших підстав. ОСОБА_4 не надавав ТОВ «Авто Просто» заяви про розірвання угоди за власним бажанням.

Умовами угоди передбачено, що позивач має право, а не зобов'язаний звернутися до відповідача із заявою про розірвання угоди з причин отримання інвалідності.

Встановлено, що довідку від 06 січня 2014 року про встановлення інвалідності позивач направив на адресу відповідача 13 січня 2014 року, тобто в межах 30-денного терміну з дня її видачі, яку останній отримав 15 січня 2014 року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, тому суди дійшли вірного висновку, що на вимогу позивача боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України.

Під час вирішення даного спору судами установлено обставини, що мають значення для справи, надано їм юридичну оцінку, а також оцінено всі докази, з яких суди виходили при вирішенні позову.

Також судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, наведено розрахунок, з якого він виходив при задоволенні грошової вимоги, досліджено його обґрунтованість та правильність, а також докази, що його підтверджують.

Відповідачем контррозрахунку в суді першої інстанції не подано, розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних, визначених статтею 625 ЦК України, не спростовано належними та допустимими доказами. Клопотання про призначання експертизи для перевірки розрахунку не заявлено.

Отже, суди врахували вимоги вказаних норм права й обставини справи та дійшли вірного висновку, що позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами договору повідомлено відповідача про розірвання спірного правочину внаслідок отримання ним інвалідності другої групи, проте, останній у порушення умов договору та норм матеріального права відмовив у поверненні сплачених коштів та розірвання договору з вказаних підстав. Оскільки ТОВ «Авто Просто» прострочено виконання грошового зобов'язання, на вимогу ОСОБА_4 зобов'язане сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивач не має права вимагати повернення всієї сплаченої відповідачу суми, оскільки вказані умови погоджені сторонами у пункті 13.4.1 статті 13 додатку № 2 до угоди, який відповідно до вимог статей 628, 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Доводи касаційної скарги, що відсутні підстави для застосування норм статті 625 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що відповідачем порушено умови укладеного між сторонами правочину, тому за змістом указаної норми матеріальної права ТОВ «Авто Просто» зобов'язане сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що поверненням позивачу сплачених останнім сум буде порушено права інших учасників фінансових послуг системи «АвтоТак», оскільки вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а сторони зобов'язані виконувати погоджені умови спірного правочину.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що судами проведено невірний розрахунок стягнутих сум, зокрема інфляційних втрат, оскільки судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, наведено розрахунок, з якого він виходив при задоволенні грошової вимоги. Відповідачем контррозрахунку в суді першої інстанції не подано, отже, розмір чистого внесу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, визначених статтею 625 ЦК України, не спростовано належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк