Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 523/11417/13-ц

провадження № 61-991св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року у складі судді Аліної С. С. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № ODVIGA00000060, у розмірі 73 998, 35 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 03 липня 2013 року складало 591 246, 82 грн, звернути стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою

особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку; стягнути судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору від 27 червня 2007 року № ODVIGA00000060 ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 100 150, 00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення до 27 червня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 27 червня 2007 року уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_3 надав у іпотеку нерухоме майно - квартиру, загальною площею 87, 30 кв. м, житловою площею 64, 30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена квартира належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предметі іпотеки становить 656 500, 00 грн. У зазначеній квартирі проживають і зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_6 належним чином не виконував грошове зобов'язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 73 998, 35 дол. США, що за курсом НБУ станом на 03 липня 2013 року становило 591 246, 82 грн.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково; заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № ODVIGA00000060 у розмірі 73 998, 35 дол. США, що за курсом НБУ станом на 03 липня 2013 року становило 591 246, 82 грн, звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 87, 30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач свої зобов'язання з надання кредиту виконав належним чином. Відповідач, незважаючи на взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, не виконував їх належним чином, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у сумі 73 998, 35 дол. США, що еквівалентно 591 246, 82 грн. Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суд керувався тим, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Суд дійшов висновку, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Судом встановлено, що відсутні підстави, які передбачені статтею 109 ЖК України для виселення відповідачів, а тому позовні вимоги про виселення не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилено, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги

цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у січні 2018 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позову про виселення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права. Заявник зазначив, що судами неправильно застосовано положення частини другої статті 109 ЖК УРСР, відповідно до якої саме на суд покладено обов'язок визначити та зазначити у рішенні постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам. Банк зазначив, що закон не покладає такого обов'язку на позивача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 18 жовтня 2018 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до укладеного договору від 27 червня 2007 року № ODVIGA00000060 ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 100 150, 00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення 27 червня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 27 червня 2007 року № ODVIGA00000060 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 27 червня 2007 року уклали договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Іллічовою Н. А., реєстровий № 11293. Згідно з договором іпотеки відповідач ОСОБА_3 надав у іпотеку нерухоме майно - квартиру, загальною площею 87, 30 кв. м, житловою площею 64, 30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена квартира належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 656 500, 00 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості на 03 липня 2013 року, заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № ODVIGA00000060 становила 73 998, 35 дол. США, що за курсом НБУ станом на 03 липня 2013 року становить 591 246, 82 грн, яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 59 049, 85 дол. США, заборгованість за відсотками - 9 085, 68 дол. США; заборгованість за комісією у розмірі 2 520, 00 дол. США, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 3 342, 82 дол. США.

21 травня 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив ОСОБА_6, ОСОБА_3 вимогу про виконання умов договору.

Відповідно до письмової довідки КП ЖКС «Пересипський» від 09 грудня 2013 року про склад сім'ї та прописку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 - власник, його дружина - ОСОБА_4, син - ОСОБА_5

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановивши фактичні обставини справи, зокрема факт невиконання відповідачем умов кредитного договору, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин, які виникли унаслідок укладення кредитного договору від 27 червня 2007 року № ODVIGA00000060.

Стосовно доводів касаційної скарги щодо незаконності судових рішень у частині відмови у виселенні відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, Верховним Судом враховано таке.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначеною нормою запроваджено загальне правило про неможливість виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справах № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до пункту 33.3 іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2006 року. Таким чином, квартира, яка була передана відповідачами у іпотеку банку, придбана ним до укладення кредитного договору, а відтак не є такою, що придбана за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено іпотекою цієї квартири.

Звернувшись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пред'явило вимогу про виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та дійшов обґрунтованих висновків про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла, з огляду на що доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій у цій частині вимог розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року підлягаю залишенню без змін.

Рішення судів у іншій частині їх висновків ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не оскаржував, так само як це рішення не оскаржували відповідачі, які фактично погодилися з ним, з огляду на що, відповідно до вимог статті 400 ЦПК України рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки Верховним Судом не переглядалися.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик