АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» березня 2018 року

м. Харків

справа № 621/960/16-ц

провадження № 22-ц/790/816/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року, постановленого суддею Тесліковою І.І. в залі суду в м. Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

12 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 09 квітня 2014 року ОСОБА_2 взяла у нього в борг грошові кошти у сумі 200 000,00 грн., які зобов'язалася повернути у строк до 09 жовтня 2014 року без нарахування відсотків. Проте, зобов'язання за договором позики належним чином не виконала, у встановлені строки суму боргу не повернула.

У зв'язку з чим, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 200 000,00 грн., 9 8313 грн. - 3 проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, 99 600,00 грн. - індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

При розгляді справи в суді першої інстанції позивач неодноразово збільшував позовні вимоги та в остаточно уточненій позовній заяві він просив суд стягнути на його користь 343 764,00 грн., з яких, 200 000,00 грн. - сума боргу, 127 400,00 грн. - сума індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, 16 274,34 грн. - 3 проценти річних.

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання договору позики від 09 квітня 2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_5, недійсним. Зазначала, що була введена позивачем в оману.

Крім того, зазначала, що зобов'язання за договором позики виконала, в рахунок погашення боргу передала позивачу автомобіль та металеві конструкції торгівельного павільйону.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 200 000,00 грн. - заборгованість за договором позики, 127 400,00 грн. - інфляційні витрати, 16 274,00 грн. - 3 проценти річних за прострочення виконання зобов'язань за договором позики та судові витрати. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики від 09 квітня 2017 року недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, судом неповно досліджені обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 без витребування у нього оригіналу розписки та договору позики. Відсутність оригіналів зазначених документів є правовою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики, проте, суд зазначеним обставинам належної оцінки не надав. Судом першої інстанції необґрунтовано не були прийняті до уваги її доводи про те, що при укладенні договору позики вона була введена в оману з боку ОСОБА_4 щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, хоча в заяві вона просила суд про відкладення розгляду справи з зазначенням поважних причин.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначав, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги також посилався на те, що ОСОБА_2 знищила оригінали договору позики та розписки. У зв'язку з чим ОСОБА_4 було отримано та надано до суду нотаріально посвідчений дублікат договору позики.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_3 підтримували апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 та представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 09 квітня 2014 року та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договори позики недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір позики був укладений між сторонами у письмовій формі та нотаріально посвідчений, у зв'язку з чим зазначені докази підтверджують не лише факт укладення цього договору між сторонами, але й факт передання зазначених в договорі позики грошей позичальнику. При розгляді справи відповідачем не було надано належних та допустимих доказів щодо повернення суми боргу, а також доказів щодо укладення зазначеного договору внаслідок омани з боку позивача. Отже, суд першої інстанції дійшов до висновку, що є правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами, що 09 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник отримав, гроші в сумі 200 000,00 грн., які ОСОБА_2 зобов'язалася повернути до 16.00 годин 09 жовтня 2014 року (а.с. 5 том 1).

Із пункту 1 цього договору вбачається, що гроші позичальник отримала до підписання договору (а.с.5 том 1).

Крім того, 09 квітня 2014 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_4 розписку, в якій підтвердила факт отримання в борг від позивача грошей у сумі 200 000,00 грн.

Факт передачі ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_2 в якості позики та прийняття цих коштів сторонами не заперечується.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позикодавцеві) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві також суму грошевих коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник повинен повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 зазначила, що на виконання умов договору позики щодо її повернення нею було передано у власність ОСОБА_7, за попередньою домовленістю з ним, металеві конструкції торгівельного павільйону та транспортний засіб. Після чого, ОСОБА_7, у зв'язку з належним виконанням договору позики, було передано їй оригінали договору позики та розписку, які вона у його присутності знищила у зв'язку з виконанням обов'язків.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_7 факт надання ОСОБА_2 даних документів та їх подальше знищення останньою підтвердив. У зв'язку з чим надав суду для огляду нотаріально посвідчений дублікат договору позики. Що ж стосується підтвердження або спростування доводів ОСОБА_2 щодо передання в рахунок погашення боргу за договором позики ОСОБА_4 металевих конструкцій торгівельного павільйону та транспортного засобу, то представник останнього зазначив, що даною інформацією не володіє.

Згідно частин 1 - 3 статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника передати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, пояснення ОСОБА_2 та представників сторін, у їх сукупності, колегія суддів вважає доведеним факт виконання останньою зобов'язання щодо повернення грошових коштів за договором позики.

З встановлених фактів вбачається, що передання ОСОБА_4 ОСОБА_2 оригіналів договору позики та розписки, та подальше їх знищення останньою, в розумінні ст. 545 ЦК України, свідчить про те, що остання борг погасила та скористалася належним їй правом на отримання боргових документів.

Ті обставини, що позивач за первісним позовом отримав дублікат нотаріально посвідченого договору позики, який був наданий суду апеляційної інстанції для огляду, не є правовою підставою для задоволення первісного позову, а навпаки свідчить про те, що ОСОБА_4, у зв'язку з погашенням ОСОБА_2 боргових зобов'язань за договором позики, було передано останній, на виконання вимог ст. 545 ЦК України, боргові документи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту встановлення обставин у справі, неправильно застосував норми матеріального права, зважаючи на що дійшов помилкового висновку щодо непогашення ОСОБА_2 боргового зобов'язання та задоволення первісного позову.

Зважаючи на зазначене, відповідно до п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні даного первісного позову.

Доводи представника позивача про те, що відповідач не надав суду письмових доказів у підтвердження виконання зобов'язання за договором позики, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач не надав оригіналів боргових документів.

За таких обставин, відсутність у позичальника оригіналів боргових документів є правовою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення суми боргу.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, то колегія суддів погоджується з даними висновками зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Сторони не заперечували, що договір позики ними було укладено у письмовій формі, про що також свідчить наданий до суду апеляційної інстанції для дослідження нотаріально посвідчений дублікат.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Дослідивши копії розписки та договору позики, а також наданого дублікату, колегія суддів виявила справжню правову природу укладеного договору, зважаючи на що, правові підстави для визнання договору позики недійсним за ч.1 ст. 215 ЦПК України відсутні.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Що ж стосується визнання договору позики недійсним з підстав, передбачених ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, то ОСОБА_2 на підтвердження будь-якої з вищевказаних підстав не було надано доказів.

Доводи ОСОБА_2 стосовно того, що судом першої інстанції необґрунтовано не були прийняті до уваги її доводи про те, що при укладенні договору позики вона була введена в оману з боку ОСОБА_4 щодо обставин, які мають істотне значення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи а ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції.

Також колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд розглянув справу за її відсутності, оскільки в матеріалах справи є відомості, що відповідач та її представник належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с. 34, том 2).

За таких обставин, суд першої інстанції, відповідно до ч.1 ст. 169 ЦПК України, в редакції, що діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, вправі був розглядати справу за відсутністю сторін.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову, ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову та залишення рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову без змін.

Оскільки судом частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2, то при вирішенні питання щодо розміру судового збору за подання апеляційної скарги, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, колегія суддів враховує, що скаржником був сплачений судовий збір в сумі 3 780,37 грн. (а.с. 92, том 2).

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 890,19 грн. (3 780,37:2)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 частину судового збору в сумі 1 890,19 грн. за подачу апеляційної скарги.

В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

О.В. Маміна