Постанова

іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 234/7874/16-ц

провадження № 61-5119св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Донецької області від 2 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Канурної О. Д., Гапонова А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування заявлених вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що заявою від 13 травня 2013 року № КТ00А-95180034 про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу ОСОБА_1 виразив своє бажання приєднатися до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті www.privatbank.ua. Заява про приєднання, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу, що укладений на підставі статей 633, 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За умовами договору ОСОБА_1 отримав від банку у платне користування автомобіль марки «Peugeot», модель-208, 2013 року випуску, тип транспортного засобу - легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі - НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, що встановлені у додатку 2 Графіку лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію вказаний автомобіль належить на праві власності банку. У порушення Закону України «Про фінансовий лізинг» та умов договору відповідачем зобов'язання належним чином не виконувалося, у зв'язку з чим станом на 31 березня 2016 року в нього виникла заборгованість у розмірі 159 347,92 грн, яка складається з: 86 901,85 грн - заборгованості по залишку вартості предмета лізингу; 31 029,47 грн - заборгованості за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу, 34 380,83 грн - заборгованості з пені; 1 253,20 грн - заборгованості за страховою винагородою. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Банком направлено відповідачам письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за договором, яка залишена без задоволення. Тому ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором фінансового лізингу від 13 травня 2013 року в розмірі 159 347,92 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 7 вересня 2016 року у складі судді Бакуменко А.В. позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором фінансового лізингу від 13 травня 2013 року № КТ00А-95180034, яка на 31 червня 2016 року становить 124 967,09 грн, та витрати зі сплати судового збору в сумі 2 390,22 грн. В частині вимог про стягнення суми боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконує належним чином умови укладеного договору, в результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню. Однак суд не погодився з наданим розрахунком заборгованості в частині розміру нарахованої банком пені та штрафних санкцій. Пеня нарахована поза межами річного строку, а штрафні санкції - у період дії Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу з ОСОБА_2, місцевий суд виходив з того, що останнє погашення боргу мало місце 10 червня 2014 року. В договорі поруки не зазначено строк його дії відповідно до статті 252 ЦК України, а договір фінансового лізингу передбачає погашення заборгованості періодичними платежами. Банк мав право пред'явити вимогу до поручителя протягом 6 місяців з моменту останнього платежу, тобто з 10 червня 2014 року, чого зроблено не було, а тому договір поруки на момент звернення до суду 17 травня 2016 року є припиненим.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 2 листопада 2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 7 вересня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя скасовано, в частині розміру стягнутої заборгованості із ОСОБА_1 - змінено. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з поручителя задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором фінансового лізингу від 13 травня 2013 року № КТ00А-95180034за період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року в сумі 17 055,96 грн. Резолютивну частину рішення Краматорського міського суду від 07 вересня 2016 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 змінено, зменшено суму заборгованості за договором фінансового лізингу із 124 967,09 грн до 107 911,13 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови в задоволені позовних вимог до поручителя, апеляційний суд виходив з того, що строк договору фінансового лізингу не закінчився, договором визначено щомісячне погашення боргу, а тому і строк поруки повинен обчислюватися або з дати останнього платежу, або з дати вимоги про дострокове виконання зобов'язання, але не більше ніж за шість місяців. Таким чином, звернувшись з позовом у квітні 2016 року, банк не пропустив строк для стягнення заборгованості з поручителя за черговими платежами у межах шести місяців, тобто з жовтня 2015 року. Отже, установивши, що банк звернувся до ОСОБА_2 як до поручителя з позовом про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу після спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання щомісячного зобов'язання, суд першої інстанції помилково застосував норму частини четвертої статті 559 ЦК України та дійшов необґрунтованого висновку про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися при продовженні дії договору фінансового лізингу. Заборгованість за фактичний строк користування предметом лізингу на 31 березня 2016 року становить 159 347,92 грн, яка складається з: 86 901,85 грн - заборгованості по залишку вартості предмета лізингу; 31 029,47 грн - заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу; 5 782,57 грн - заборгованості за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу, 34 380,83 грн - заборгованості з пені; 1 253,20 грн - заборгованості за страховою винагородою, та підлягає стягненню з поручителя солідарно з боржником.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не пропущено позовну давність, оскільки останній платіж ОСОБА_1 здійснив 10 червня 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом 27 квітня 2016 року, тобто в межах позовної давності. Клопотання про застосування позовної давності ОСОБА_1 не подавав, а тому суд апеляційної інстанції не мав підстав для зменшення заборгованості за договором фінансового лізингу. Пунктом 14 договору поруки, укладеного з ОСОБА_2, сторони визначили, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення лізингу за договором. Строк повернення лізингу - 13 травня 2018 року, а тому порука припиняється 13 травня 2023 року. Банк звернувся з позовом у межах установленого договором поруки строку. Судом не зазначено підстав не застосування правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16, щодо строку дії договору поруки.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Краматорського міського суду Донецької області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 234/7874/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК 2004 року), рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що заявою про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу від 13 травня 2013 року № КТ00А-95180034 ОСОБА_1 виявив своє бажання про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті www.privatbank.ua. Заява про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу (надалі -Договір).

За умовами Договору ОСОБА_1 отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль марки «Peugeot», модель-208, 2013 року випуску, тип транспортного засобу - легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі - НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, та зобов'язався сплачувати щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору лізингу, у строк та в розмірі, що встановлені Договором, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання Договору. Зазначений автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частинами першою та другою статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 Договір від 13 травня 2013 року нотаріально посвідчено не було. Отже, цей Договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони. Тому позов про примусове виконання стороною умов такого договору не підлягає задоволенню. Відповідно не можуть бути задоволені і вимоги кредитора до особи, яка поручилася за виконання нікчемного правочину.

Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не звернули на це уваги та не врахували, що Договір є нікчемним і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, хоча при розгляді справи про виконання умов договору шляхом стягнення заборгованості за ним суд має сприяти всебічному встановленню фактичних обставин справи та досліджувати питання дійсності правочину, на виконання якого стягуються кошти.Судами не застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, всі доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», які ґрунтуються на дійсності Договору, не мають правового значення для правильного вирішення цієї справи.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 7 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 2 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник С. О. Погрібний