Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 127/4819/16-ц

провадження № 61-908св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Вінницька міська рада, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління Держгеокадастру у м. Вінниці,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Медяного В. М., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління Держгеокадастру у м. Вінниці про визнання незаконними і скасування рішень, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та державного акта про право власності на землю.

Позов обґрунтовано тим, що 11 квітня 2008 року за рішенням Третейського суду (справа № 3/62-08) позивач придбала у ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1, належну їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 14 жовтня 2005 року Вінницьким районним відділом земельних ресурсів та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю (далі - Книга записів реєстрації державних актів) за № 59. 27 травня 2008 року Управління земельних ресурсів у Вінницькому районі видало позивачу державний акт на право власності на вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації за № 88. У 2014 році позивач отримала копію позовної заяви ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, видані на ім'я ОСОБА_9 (у якої вона придбала землю) та ОСОБА_2, рішень відповідних органів місцевого самоврядування про їх видачу, рішень про надання земельних ділянок у власність і рішення третейського суду. У цьому позові ОСОБА_3 зазначила, що вона є власником двох земельних ділянок НОМЕР_3 і НОМЕР_4 на АДРЕСА_2, площею по 0,10 га (разом - 020 га), які вона придбала за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 29 липня 2005 року № 4598 і №4594, на підставі яких 15 листопада 2005 року Вінницьке міське управління земельних ресурсів видало їй державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, площею 0,20 га, ділянки НОМЕР_3, НОМЕР_4 на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 49. Кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_6 і НОМЕР_7 Земельна ділянка НОМЕР_3 належала ОСОБА_5 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ВН, виданого Вінницькою міською радою народних депутатів 18 травня 1998 року на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25 грудня 1997 року № 1416 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів за ВН № 3/648. Земельна ділянка № НОМЕР_4 належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ВН, виданого Вінницькою міською радою народних депутатів 16 серпня 1999 року на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 04 листопада 1997 року № 1143 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів за НОМЕР_8.

Посилаючись на те, що земельні ділянки НОМЕР_3 і НОМЕР_4 на АДРЕСА_2 попередні власники ОСОБА_5 і ОСОБА_4 одержали неправомірно, позивач просила визнати незаконними рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1416 і від 04 листопада 1997 року № 1143 про надання у приватну власність ОСОБА_5 і ОСОБА_4 земельних ділянок НОМЕР_3 і НОМЕР_4, площею по 0,1000 га кожна на АДРЕСА_2. Визнати недійсними договори купівлі-продажу цих земельних ділянок, за якими ОСОБА_3 придбала спірні земельні ділянки. Скасувати державний акт на право власності на земельні ділянки НОМЕР_3 і НОМЕР_4, загальною площею 0,2000 га, виданий 15 листопада 2005 року ОСОБА_3

У травні 2016 року ОСОБА_2 подала заяву про доповнення підстав позову, у якій зазначила, що державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 виданий без погодження меж із суміжними землекористувачами. У матеріалах технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_3 є протокол обстеження та погодження меж земельної ділянки від 29 серпня 2005 року, у якому відсутній підпис та печатка голови квартального комітету, що затверджує підписи фізичних осіб суміжних землекористувачів. Протокол обрису зовнішньої межі земельної ділянки містить відомості про те, що від точки «А» до точки «Б» знаходиться проїзд загального користування, тому погодити вказану межу мав би орган місцевого самоврядування - Лука-Мелешківська сільська рада, на території якої він знаходиться, але фактично погодження проведено представником міської ради ОСОБА_10, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року залучено співвідповідачами у справу ОСОБА_4, ОСОБА_5, а третіми особами без самостійних вимог - ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 липня 2016 року залучено співвідповідачем Управління Держгеокадастру у м. Вінниці.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 900,00 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент прийняття виконкомом рішень про передачу у власність ділянок ОСОБА_5 і ОСОБА_4 чинним був Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року (в редакції від 13 березня 1992 року) (далі - ЗК України). Відповідно до статті 3 ЗК України розпоряджаються землею ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування і вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. На підставі цих норм 05 листопада 1994 року на 2 сесії 22 скликання Вінницька міська рада передала Виконавчому комітетуміської ради повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність, надання їх у користування у порядку, встановленому статями 17 та 19 ЗК України, видачі державних актів на право власності та постійного користування та укладення договорів оренди тощо. Станом на 12 червня 1997 року набув чинності Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до статті 26 зазначеного Закону питання регулювання земельних відносин вирішувалось виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Разом з тим, рішення Вінницької міської ради від 05 листопада 1994 року не оскаржене, тому підстав для визнання незаконними рішень Виконавчого комітетуВінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1416 та від 04 листопада 1997 року № 143 немає. Тому суд дійшов висновку, що Виконавчий комітетВінницької міської ради діяв виключно у межах повноважень та згідно з чинним на той час ЗК України. Суд також взяв до уваги наданий науковцями висновок, а також висновок науково-правової експертизи при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, відповідно до якого право розпорядження землями територіальної громади м. Вінниці та прийняття рішення про передачу у власність ОСОБА_5, ОСОБА_4 земельних ділянок має виключно Вінницька міська рада, а не її Виконавчий комітетвідповідно до статей 33, 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім того, Вінницька міська рада не мала права делегувати свої повноваження щодо питань регулювання земельних відносин Виконавчому комітетуВінницької міської ради, а мала прийняти власні рішення із зазначених питань у сесійному порядку.

Суд першої інстанції виходив з того, що надавши висновок на замовлення представника позивача експерти не дослідили матеріали справи у їх сукупності та не врахували конкретні обставини справи, зокрема, наявність рішення Вінницької міської ради від 05 листопада 1994 року, що має значення для кваліфікації правовідносин. У позовній заяві позивач заявила вимоги до Вінницької міської ради. Проте під час судового засідання вона не заявила клопотання про залучення належного відповідача, але питання про коло осіб, які повинні брати участь у справі вирішувалось судом 18 квітня 2016 року. Тому наведені обставини є підставою для відмови в задоволенні позову в частині визнання незаконними рішень Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1416 та від 04 листопада 1997 року № 1143, оскільки позивач не довела, що її право порушене відповідачами.

Суд першої інстанції також зазначив, що посилання позивача на те, що Виконавчий комітетВінницької міської ради розпорядився землями, які не належали територіальній громаді міста, і на час надання земельних ділянок ОСОБА_5 і ОСОБА_4 вони вже перебували в користуванні інших осіб - ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_9, тому рішення міської ради також суперечить статтям 19, 31, 32 ЗК України, не заслуговують на увагу, оскільки підстави позову були усно змінено лише перед судовими дебатами. Такі обставини не досліджувались і не були предметом доказування протягом усього часу розгляду справи, оцінку цим обставинам суд не надав.

Суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про недійсність договорів купівлі-продажу від 29 липня 2005 року № 4598, № 4594, а також скасування державного акта НОМЕР_5, за якими ОСОБА_3 набула право власності на ділянки НОМЕР_3, НОМЕР_4 на АДРЕСА_2, є похідними від вимог щодо незаконності рішень Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року та 04 листопада 1997 року.

Суд першої інстанції також виходив з того, що державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 видавався на підставі договорів купівлі-продажу від 29 липня 2005 року № 4598, 4594. У матеріалах технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 є протокол обстеження та погодження межі земельної ділянки, який погоджений представником міської ради і підписаний суміжними землекористувачами. Крім того, попередні власники ОСОБА_5 і ОСОБА_4 при оформленні ділянок у власність у 1997 році погодили в установленому порядку межі ділянок, про що складені відповідні акти. На момент видачі попереднім власникам ділянок державних актів вимог щодо підпису голови квартального комітету нормативно-правовими актами не передбачалось.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 рокускасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано рішення Виконавчого комітетуВінницької міської ради Вінницької міської ради народних депутатів від 04 листопада 1997 року № 1143 про передачу ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку на АДРЕСА_2 (ділянка № НОМЕР_4), площею 1000 кв. м, згідно з рішенням від 26 липня 1996 року №586. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_8, виданий на ім'я ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, кадастровий номер НОМЕР_7, і скасовано його державну реєстрацію. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_4 на АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_10 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, укладений 29 липня 2005 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 29 липня 2005 року та зареєстрований у реєстрі за № 4594. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданий на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,2000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_6, НОМЕР_10, і скасовано його державну реєстрацію. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що одна й та сама спірна земельна ділянка, власниками якої одночасно були ОСОБА_9 і ОСОБА_4, площею 415 кв. м, передана особам різними рішеннями: ОСОБА_9 земельна ділянка передана спочатку у користування 18 квітня 1996 року і 16 липня 2004 року передана у власність Лука-Мелешківською сільською радою, а ОСОБА_4 ця ж сама земельна ділянка передана у користування 26 липня 1997 року і 04 листопада 1997 року передана у власність виконавчим комітетом Вінницької міської ради. Із досліджених у сукупності матеріалів справи та пояснень позивачки суд установив, що земельна ділянка площею 1000 кв. м, яка перебувала у власності ОСОБА_9, суміщується із земельною ділянкою площею 1000 кв. м., яка перебувала у власності ОСОБА_4 лише площею 415 кв. м і зовсім не суміщується із земельною ділянкою, що на праві власності належала ОСОБА_5 Отже, рішення Виконавчого комітетуВінницької міської ради про надання земельної ділянки ОСОБА_4 не відповідає вимогам чинного на той час земельного законодавства. Спірна земельна ділянка знаходилася на території сільської ради і приймати рішення про її передачу у власність вправі була лише Лука-Мелешківська сільська рада. Тому рішення Виконавчого комітетуВінницької міської ради від 04 листопада 1997 року № 1143 про надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки, яка знаходиться на території іншого адміністративно-територіального району та за межами міста, прийнято з порушенням земельного законодавства, а отже, є незаконним. З моменту набрання чинності Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення про надання земельних ділянок у власність вправі приймати лише сільська, селищна, міська рада і лише на пленарному засіданні, отже, у листопаді і в грудні 1997 року рішення про надання у власність земельних ділянок ОСОБА_5 і ОСОБА_4 повинно було прийматись на пленарному засіданні Виконавчого комітету. Рішення 1 сесії 23 скликання Вінницької міської ради від 22 травня 1998 року «Про порядок вирішення питань регулювання земельних відносин в м. Вінниці» не може бути належним доказом, оскільки його не існувало на день прийняття Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 04 листопада 1997 року рішення № 1143 про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_4 Таке рішення було прийнято пізніше.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення 2 сесії 22 скликання Вінницької міської ради від 05 листопада 1994 року «Про організацію раціонального землекористування в м. Вінниці» також не може бути доказом у справі, оскільки воно було ухвалено задовго до прийняття і набрання чинності Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» і положення цього Закону не було враховано рішенням міської ради. Згідно з висновком науково-правової експертизи щодо правомірності винесення рішень Виконавчим комітетом Вінницької міської ради, проведеним науково-правовою експертизою при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України на підставі Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу», розпорядитися землями територіальної громади м. Вінниці і прийняти рішення, зокрема, від 04 листопада 1997 року № 1143 про надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки № НОМЕР_4 на АДРЕСА_2, мала право виключно Вінницька міська рада, а не її Виконавчий комітет відповідно до статей 24, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Вінницька міська рада не мала права делегувати свої повноваження щодо питань регулювання земельних відносин Виконавчому комітету, а мала в сесійному порядку прийняти власне рішення із зазначеного питання. Отже, вказане рішення не відповідає положенням статті 19 Конституції України, статей 24, 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (том 1 а.с. 86-88).

Апеляційний суд виходив з того, що земельна ділянка ОСОБА_9, власником якої за рішенням третейського суду стала позивач, передана їй у користування 18 квітня 1996 року, а земельна ділянка - ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, власником якої стала ОСОБА_3, була передана йому у користування 27 червня 1996 року. Отже, на час передачі у користування земельної ділянки ОСОБА_4 ця земельна ділянка вже була надана у користування ОСОБА_9 За таких обставин вимога позивача про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 листопада 1997 року № 1143 про надання у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки № НОМЕР_4 підлягає задоволенню. Відтак є недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 Тому законним власником спірної земельної ділянки є позивач - ОСОБА_13, оскільки ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку незаконно, він не мав права нею розпоряджатись, а отже укладений ним договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним. Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_14 15 листопада 2005 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, не відповідає вимогам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (у редакції, чинній на час видачі державного акту) і межам адміністративно-територіального району, тому є незаконним.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 звернувся до суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року.

01 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 в указаній справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

26 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду вказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог (підстав позову), заявлених у суді першої інстанції. Ураховуючи, що позовні вимоги заявлені зокрема, до Вінницької міської ради, а не до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, який є іншою юридичною особою. Апеляційний суд не замінив первісного відповідача належним відповідачем та ухвалив рішення з порушенням норм статті 33 ЦПК України. Апеляційний суд неправильно застосував норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та не застосував норми статті 3 ЗК України та не дав правової оцінки рішенню 2 сесії 22 скликання Вінницької міської ради народних депутатів від 05 листопада 1994 року. Апеляційний суд також скасував рішення про передачу у власність ОСОБА_4 1000 кв м, незважаючи на те, що права позивача порушено лише в частині 415 кв. м. Належними доказами у справі не встановлено, що із земельною ділянкою ОСОБА_2 частково межує земельна ділянка, яка передавалась у власність саме ОСОБА_4 Позивач обрала неналежний спосіб захисту шляхом визнання договорів купівлі-продажу недійсними, а не шляхом пред'явлення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України. Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про скасування державної реєстрації державних актів на право власності на землю, перебрав на себе функції органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, зокрема, повноваження державного реєстратора, який вчиняє дії щодо скасування державної реєстрації.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 квітня 2008 року за рішенням Третейського суду (справа № 3/62-08) ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий № НОМЕР_1) на АДРЕСА_1. Ця земельна ділянка належала ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 14 жовтня 2005 року Вінницьким районним відділом земельних ресурсів, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 59 (том 1 а.с. 7).

27 травня 2008 року Управління земельних ресурсів у Вінницькому районі видало ОСОБА_2 державний акт на право власності на цю земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 88 (том 1 а.с. 8-10).

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 червня 1996 року № 504 надано земельні ділянки площею 1000 кв. м громадянам для індивідуального житлового будівництва на вулиці Д. Нечая за рахунок міськземфонду згідно з поданим робочою комісією міськвиконкому списком громадян для отримання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва на АДРЕСА_2 (список додаток № 1; том 1 а.с. 235, 244).

У списку цих громадян для отримання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва на АДРЕСА_2 (додаток № 1 до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 червня 1996 року № 504) під № 48 зазначено ОСОБА_5 (том 1 а.с. 236, 246).

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1416 ОСОБА_5 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, надану їй для будівництва і обслуговування жилого будинку НОМЕР_11 площею 0,1000 га на АДРЕСА_2 згідно з рішенням від 27 червня 1996 року № 504 (том 1 а.с. 243).

18 травня 1998 року Вінницькою міською радою ОСОБА_5 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ВН на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25 грудня 1997 року № 1416 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів ВН № 3/648 (том 1 а.с. 18).

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26 липня 1996 року № 586 ОСОБА_4 надано в постійне користування земельну ділянку № НОМЕР_4 площею 1000 кв. м на АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування індивідуальних жилих будинків за рахунок міськземфонду згідно з генпланом забудови (том 1 а.с. 241).

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 листопада 1997 року № 1143 ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку № НОМЕР_4 площею 0,1000 га на АДРЕСА_2 згідно з рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26 липня 1996 року № 586 (том 1 а. с. 240).

16 серпня 1999 року Вінницькою міською радою ОСОБА_4 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН, на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 04 листопада 1997 року № 1143 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів НОМЕР_8 (том 1 а.с. 21).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 липня 2005 року продавець ОСОБА_5 продала, а покупець ОСОБА_3 придбала земельну ділянку за кадастровим № НОМЕР_6 у АДРЕСА_2 (ділянка НОМЕР_11) площею 0,1000 га, яка належала продавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ВН, виданого Вінницькою міською радою народних депутатів 18 травня 1998 року на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25 грудня 1997 року № 1416. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів ВН № 3/648. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 4598 (том 1 а.с. 23).

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 липня 2005 року продавець ОСОБА_15 продав, а покупець ОСОБА_3 придбала земельну ділянку за кадастровим № НОМЕР_10 у АДРЕСА_2 (ділянка НОМЕР_4) площею 0,1000 га, яка належала продавцю на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії ВН, виданої Вінницькою міською радою народних депутатів 16 серпня 1999 року, на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 04 листопада 1997 року № 1143. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів за ВН №3/469. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 4594 (том 1 а.с. 22).

Встановлено, що на підставі вище вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 29 липня 2005 року № 4598 та 4594 Вінницьке міське управління земельних ресурсів 15 листопада 2005 року видало ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 площею 0,2000 га на АДРЕСА_2 (ділянки НОМЕР_11, НОМЕР_4) у м. Вінниці для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за № 49 (том 1 а.с. 24).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 18 листопада 2015 року № ОС-180 та поясненнями сторін у справі, які є власниками вказаних земельних ділянок, судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2000 га з кадастровими номерами НОМЕР_6 і НОМЕР_10, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (ділянки НОМЕР_11, НОМЕР_4) частково охоплює частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 травня 2008 року серії НОМЕР_12. Площа цієї ділянки становить 415 кв. м. (том 1 а.с. 33, а.с. 254).

Отже, суд першої інстанції виходив з того, що одні й ті ж самі земельні ділянки передані у власність за різними рішеннями, на підставі яких видані правовстановлюючі документи про право власності на ці земельні ділянки різними органами: Лука-Мелешківською сільською радою для ОСОБА_9 та виконавчим комітетом Вінницької міської ради - для ОСОБА_3

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_5 відповідно до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 червня 1996 року земельну ділянку отримала в користування, а відповідно до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року цю ж земельну ділянку отримала у власність. Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий їй 18 травня 1998 року (том 1 а.с. 232, 17-18).

ОСОБА_4 згідно з рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26 липня 1997 року отримав земельну ділянку у користування, яка передана йому у власність рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 листопада 1997 року. Державний акт йому видано 16 серпня 1999 року (том 1 а.с. 232, 20-21).

29 липня 2005 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4 продали належні їм земельні ділянки ОСОБА_3, яка 15 листопада 2005 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку (том 1 а.с. 232, 22-24).

Відповідно до державного акта на право користування землею міста Вінниці, виданого Виконавчим комітетом Вінницької обласної Ради депутатів трудящих 15 грудня 1962 року, у постійне користування Виконавчому комітету Вінницької міської ради депутатів трудящих міста Вінниці відведено 5183,3 га землі згідно з наведеним у акті планом і описом меж (том 1 а.с. 110-117).

Дослідивши докази у справі судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 видано державні акти на інші земельні ділянки ніж ті, що позначені номерами НОМЕР_11 і НОМЕР_4.

Із установлених судами обставин вбачається, що предметом спору є земельна ділянки, які були надані у приватну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 рішеннями Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів 25 грудня 1997 року та 04 листопада 1997 року відповідно.

У прохальній частині позову ОСОБА_2 просить скасувати рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, проте відповідачем у справі зазначила Вінницьку міську раду, яка є окремою юридичною особою та самостійним суб'єктом владних повноважень.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно з частиною третьою статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Згідно з положеннями статті 10 цього Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування у Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

За положеннями частини першої статті 16 цього Закону органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 181 Закону України «Про місцеве самоврядування у Україні»).

У підпункті 4 пункту «а» статті 38 цього Закону визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, звернення до суду про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад несуть також цивільно-правову відповідальність. Юридична відповідальність виконавчих органів міських громад як елемент їх правового статусу є гарантією реалізації ними своїх завдань та функцій, основою контролю за їхньою діяльністю.

Таким чином, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад мають усі ознаки самостійно структурованих органів місцевого самоврядування. Вони є юридичними особами, наділеними виконавчо-розпорядчими функціями і повноваженнями, від свого імені видають нормативно-правові акти, які є обов'язковими для виконання на території відповідної ради. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад відповідальні та підзвітні перед відповідною радою. Вони не можуть самостійно здійснювати державно-владні повноваження, оскільки не належать до органів виконавчої влади, проте відповідно до Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування у Україні» виконавчі органи рад здійснюють надані Законом (делеговані) повноваження органів виконавчої влади; з цих питань вони підконтрольні відповідним органам виконавчої влади.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління Держгеокадастру у м. Вінниці про визнання незаконними і скасування рішень Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1416 і від 04 листопада 1997 року № 1143, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та державного акта про право власності на землю.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов'язків, визначених статями 3, 27 та 31 ЦПК України 2004 року, учасниками спірного матеріального правовідношення, є сторони. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі є те, що між ними виник спір про право, який вирішується у судовому порядку, після прийняття судом рішення, вони зобов'язані його виконати, тобто законна сила рішення суду поширюється на сторони.

Статтею 119 ЦПК України 2004 року встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Враховуючи те, що предметом спору є рішення, які видав Виконавчий комітет Вінницької міської ради, належним відповідачем у цій справі є орган, який видав ці нормативно-правові акти, тобто, Виконавчий комітет Вінницької міської ради. Проте, звернувшись до суду з вищевказаним позовом, позивач - ОСОБА_2 зазначила відповідачем іншого суб'єкта владних повноважень - Вінницьку міську раду, яка оскаржувані рішення не видавала.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок з предметом спору та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Як вбачається зі змісту статей 33, 119 ЦПК України 2004 року позивач визначає відповідача у справі. Під час розгляду справи суд має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем, а також відповідно до вимог цивільного процесуального закону вирішити питання заміни неналежного відповідача (залучення співвідповідачів). У разі пред'явлення позову, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача замінити неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі як співвідповідачів.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас під час розгляду справи суд зобов'язаний перевіритичи є особа, до якої пред'явлений позов належним відповідачем у справі.

У судовому засіданні 18 квітня 2016 року суд першої інстанції за клопотанням представника позивача вирішував питання про залучення до розгляду справи осіб, на права яких може вплинути рішення у зазначеній справі. Проте питання про залучення належного відповідача судом не вирішувалось, оскільки таке клопотання представник позивача не заявляв (том І а.с. 67 - 68).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції вважає, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання, в якому позивач повинен обґрунтувати необхідність такої заміни, а саме чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним, а суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких зазначила позивач.

Не обговорюючи правильності застосування судом першої інстанції норм ЗК України, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про відмову в позові, з тих підстав, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, а питання щодо залучення належного відповідача не було вирішене. Інші вимоги позивача є похідними від вирішення вимог визнати недійсними рішень Виконавчого комітету Вінницької міської ради, тому також не підлягають задоволенню.

Дійшовши висновку про задоволення позову, зокрема, про недійсність рішень Виконавчого комітету Вінницької міської ради, апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції про те, що позов пред'явлено до неналежного відповідача і на зазначене вище уваги не звернув.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову до Вінницької міської радипро визнання незаконними і скасування рішень Виконавчого комітету Вінницької міської ради, який є самостійною юридичною особою є передчасним.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанцій. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, а також вирішувати питання заміни неналежного відповідача на належного.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, з тих підстав, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для їх перевірки.

Скасування рішення за вказаних вище підстав не позбавляє позивача права звернутись до суду за захистом порушеного права з позовом до належного відповідача, відповідно до вимог цивільного процесуального закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик