ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/852/18 Справа № 205/3079/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник К.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації.

В вересні 2017 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації - відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності - задоволено.

Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом видане 11 травня 2016 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. на ім'я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/25 частину домоволодіння АДРЕСА_1, яка складається з частини будинку літ. А-1 приміщення 1-1, 1/2 частини коридору 1-1, 1/2 частини комори 1-2, вбиральні 1, паркан 2, воріт 3 - в загальному користуванні, в порядку заповіту після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

Стягнуто судові витрати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в розмірі 1280 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності .

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 09 серпня 1962 року, визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, а саме, за ОСОБА_7 визнано право власності на 13/25 частин вказаного будинку, які складають у житловому будинку А-1 приміщення 1-1, 1/2 частину коридору 1-1, 1/3 частини комори 1-2, у житловому будинку В-1 приміщення 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 1/2 частину сіней В-1, веранду В-1, 1/2 частину погребу В-1, 1/2 частину входу до погребу В3-1, сарай Г-1, сарай Б-1, підвал Г-1, вбиральня 1, паркан 2, ворота 3 у загальному користуванні;

За ОСОБА_3 визнано право власності на 10/25 частин у житловому будинку В-1, які складаються з: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 1/2 частину сіней В-1, сіні В, 1/2 частини погребу В-1, 1/2 частина входу до погребу В-1, вбиральня 1, паркан 2, ворота 3 у загальному користуванні.

За ОСОБА_8 на 2/25 частин домоволодіння, які складаються з кімнати В-3 у житловому будинку А-1, 1/2 частина коридору, 1-1, 1-2 комори 1-1, вбиральні 1, паркан 2, ворота 3 загального користування (а.с.78).

Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

На підставі вказаного рішення суду 05 січня 1963 року Ленінською районною радою депутатів трудящихся відділом комунального господарства на ім`я ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на 13/25 частин спірного домоволодіння, а на ім`я ОСОБА_3 на 10/25 частин, яке складається з двох житлових будинків (а.с.159-161).

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 від 12.05.1985 року, домоволодіння складається з двох жилих будинків - глиняного (літ. А-1) та шлакоблочного (літ. В-1) (а.с.87-90).

Встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 1928 року (а.с.212).

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, який за життя 09 серпня 1961 року склав заповіт, яким заповів сину - ОСОБА_3, належно йому частину глиняного будинку (літ.А-1), розташованого по АДРЕСА_1, тобто 1/25 частину домоволодіння, а належну йому частину шлакоблочного будинку (літ.В-1), що знаходиться за тією ж адресою та сарай - дружині ОСОБА_9, тобто 12/25 частин домоволодіння (а.с.168, 195 на звороті).

Як вбачається з акту техніка МБТІ, складеного 07 березня 1963 року ОСОБА_10, проведена перевірка домоволодіння по АДРЕСА_1 за заявою співвласників про ймовірний поділ домоволодіння, ОСОБА_8 належить 2/25 частин від всього домоволодіння, ОСОБА_3 належить 11/25 частин від всього домоволодіння, а ОСОБА_9 належить 12/25 частин від всього будинку (а.с.85).

Після смерті ОСОБА_7, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 12/25 частин спірного домоволодіння отримала ОСОБА_9 (а.с.193 на звороті).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_9, яка за життя склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_6 належне їй домашнє майно та домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.205,206 на звороті-208).

31 травня 1985 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_9 (а.с. 210 на звороті-211).

Встановлено, що після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 04 липня 2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого він успадкував 2/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.152, 231).

Встановлено, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер (а.с.190). Після його смерті 11 травня 2016 року на ім`я ОСОБА_1, який є його сином видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1, посвідчене державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю., яке належало на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, видане Ленінським районним відділом комунального господарства м. Дніпро 05.01.1963 року ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, яка прийняла спадщину, однак не оформила своїх спадкових прав, спадкоємцем якої за заповітом був ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Опис об'єкта: А-1 житловий будинок.

Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, який за життя 09 серпня 1961 року склав заповіт, яким заповів сину - ОСОБА_3, належно йому частину глиняного будинку (літ.А-1), розташованого по АДРЕСА_1, тобто 1/25 частину домоволодіння, а належну йому частину шлакоблочного будинку (літ.В-1), що знаходиться за тією ж адресою та сарай - дружині ОСОБА_9, тобто 12/25 частин домоволодіння.

Відповідно до ст. 416 ЦК Української РСР (в редакції 1922 року, яка діяла на час відкриття спадщини), допускається спадкоємство за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. 422 Української РСР (в редакції 1922 року), заповітом визнається зроблене особою у письмовій формі розпорядження на випадок смерті про надання майна одному або кільком певним особам майна з числа вказаних в ст. 418, або про розподіл його між кількома або всіма цими особами в іншому порядку, ніж вказано в ст. 420

Згідно статті 429 Української РСР (в редакції 1922 року) якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня вжиття заходів охорони не заявить належному суду про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Частка спадкоємців, які відмовились, переходить до держави. Спадкоємці, які є в наявності, можуть вступити до управління.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради за участю третіх осіб: Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом відмовлено, з тих підстав, що суд першої інстанції фактично вирішив питання про права іншого спадкоємця ОСОБА_6, без його залучення до участі в справі.

ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки був прописаний та проживав разом зі спадкодавцем (а.с.193), заяв про відмову від спадщини не подавав, та до Другої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася ОСОБА_11, яка діє як представник по довіреності від ОСОБА_3 (а.с.199).

Разом з тим, згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.09.2014 року ОСОБА_11 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_12, у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с.199 на звороті).

У відповідності до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до положень ст. 34 Закону України "Про нотаріат", видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється державними нотаріальними конторами.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пункт 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, діючим ЦК України, до видачі державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину не передбачено визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно. Видача свідоцтв про право на спадщину є виключною компетенцією державних нотаріальних контор. Тільки після отримання свідоцтва про право на спадщину, особа яка вважає, що її права порушені може оскаржити свідоцтво в порядку передбаченому ст. ст. 1300, 1301 ЦК України. В разі незгоди з діями нотаріуса пов'язаними з видачею свідоцтва про право власності на спадщину особа яка вважає, що її права порушені, вправі звернутися з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку,що ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом успадкував 1/25 частину домоволодіння АДРЕСА_1, яка складається з частини будинку літ. А-1 приміщення 1-1, 1/2 частини коридору 1-1, 1/2 частини комори 1-2, вбиральні 1, паркан 2, воріт 3 - в загальному користуванні, в порядку заповіту після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що 29 листопада 2014 року між ОСОБА_13, діючого за довіреністю, посвідченої громадянським нотаріусом штату Техас від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 11/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки частина домоволодіння належить дарувальнику на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2014 року.

29 листопада 2014 року між ОСОБА_13, діючого за довіреністю, посвідченої громадянським нотаріусом штату Техас від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 11/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1. Ця частина домоволодіння належить дарувальнику на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2014 року (а.с.28-29).

Оскільки вказаний договір дарування від 29 листопада 2014 року є чинним та судом недійсним не визнавався та не доведено, що спірний договір дарування був укладений під впливом обману, тому не доведено, які саме законні інтереси ОСОБА_1 було порушено вчиненням спірного правочину.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не підтвердив своїх родинних відносин з ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 не заслуговують на увагу, оскільки згідно архівної довідки №Д-107-2014 від 08 жовтня 2014 року батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_12 та ОСОБА_14 (а.с.37 т.2).

З довідки Дніпровського національного університету ім. Л. Гончара факультет української й іноземної філології та мистецтвознавства від 19 березня 2018 року вбачається, що варіанти імен по батькові ОСОБА_7 та ОСОБА_7 потрібно вважати ідентичними (а.с.36 т.2).

Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач ОСОБА_1, особисто зазначає, що ОСОБА_3 є його дядько. І дане твердження відповідає дійсності, так як ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6, який в свою чергу є сином ОСОБА_7. Оскільки, ОСОБА_3 також є сином ОСОБА_7 (ОСОБА_7) то відповідно ОСОБА_1 є племіником ОСОБА_3.

Крім того, з довідки про склад сім'ї від 15 березня 2016 року, яку ОСОБА_1 надав до нотаріальної контори при оформленні спадщини, також зазначено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_12 З тексту даної довідки вбачається, що вона була написана особисто ОСОБА_1

Таким чином, ОСОБА_1 визнав, що ОСОБА_3 є його дядько, тобто відповідно й сином ОСОБА_7 (ОСОБА_7).

Згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 27 травня 1964 року ОСОБА_9 є спадкоємицею 12/25 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, відповідно заповіту від 09 серпня 1961 року, складеного ОСОБА_12. Після її смерті зазначене майно успадкував ОСОБА_6, а потім 27 жовтня 2001 року останній подарував зазначену частину домоволодіння ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що спірним договором дарування порушуються його права, суперечить обставинам справи, а саме: спірний договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений 29 листопада 2014 року, в той час як власником спірних 1/25 частин домоволодіння був ОСОБА_3, відповідно рішення Ленінського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року.

А тому, станом на день укладення спірного договору дарування, ОСОБА_1 не був і не міг бути власником 1/25 частини домоволодіння, а тому його право жодним чином не було й не могло бути порушено.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова