Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/6459/14-ц Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 48 Доповідач Коломієць О.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Галацевич О.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/6459/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 жовтня 2017 року, яке ухвалено суддею Коваленко В.П. у м. Коростені

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила суд визнати спільним сумісним майном торгівельний контейнер № 3-245-248, який складається з чотирьох металевих контейнерів (№№245,246,247,248), розташований на Коростенському кооперативному ринку та автомобіль марки LEXUS LS460, 2007 року випуску № кузова JTHBL 46F275032706, державний номер АМ 0559ВМ; розділити спільне майно подружжя наступним чином: за ОСОБА_2 визнати право власності на ? частину зазначеного автомобіля та визнати право власності на торгівельні контейнери №№ 247, 248, за ОСОБА_3 ОСОБА_4 визнати право власності на ? частину вказаного автомобіля та торгівельні контейнери №№ 245,246 розташовані на Коростенському кооперативному ринку.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з квітня 2005 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в судовому порядку 14 листопада 2014 року. За спільні кошти подружжя ОСОБА_5 придбало вказане майно. У звязку з тим, що згоди про поділ спільної власності між сторонами не досягнуто, просила суд провести поділ спірного майна згідно із зазначеним переліком та запропонованим варіантом.

У жовтні 2015 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив присудити йому грошову компенсацію за спільне майно подружжя в сумі 300 517,50 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в період перебування в шлюбі, а саме - влітку 2014 року, під час його відсутності на території України, ОСОБА_2 без його дозволу вивезла товар із торгівельних контейнерів на суму 601035 грн. ОСОБА_3 вважає дане майно таким, що придбане за спільні кошти подружжя, а тому просить відшкодувати йому ? вартості зазначеного майна.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 жовтня 2017 року первісний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2, право власності на ? частину автомобіля марки LEXUS LS 460, 2007 року випуску № кузову JTHBL46F275032706, державний номер НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобіля марки LEXUS LS 460, 2007 року випуску № кузову JTHBL46F275032706, державний номер НОМЕР_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 827,00 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено за безпідставністю.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність його висновків обставинам справи, просить оскаржуване рішення змінити в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог. В обґрунтування скарги вказує, що суд не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_6, яка працювала продавцем у подружжя ОСОБА_5 та підтвердила, що в період відсутності на території України влітку 2014 року ОСОБА_3, його колишня дружина - ОСОБА_2 вивозила взуття з контейнеру, що належало подружжю. Зазначені дії ОСОБА_2 не узгоджувала зі своїм колишнім чоловіком та самовільно заволоділа спільним майном подружжя. Однак, судом не були взяті до уваги накладні на придбання вивезеного взуття, які свідчать про те, що воно було придбане у шлюбі.

В свою чергу, ОСОБА_2, також подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення змінити та визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 торгівельний контейнер №3-245-248, який складається з чотирьох контейнерів: №№ 245, 246, 247, 248, що знаходиться на Коростенському кооперативному ринку та визнати за ОСОБА_2 право власності на торгівельні контейнери №247,248, а за ОСОБА_3 визнати право власності на торгівельні контейнери №245,246. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, які містяться в матеріалах справи про те, що станом на момент звернення до суду з позовною заявою в серпні 2014 року, ОСОБА_3 здійснював підприємницьку діяльність в спірних контейнерах, а саме: відповідь на адвокатський запит, надану Директором Коростенського кооперативного ринку 08.08.2014 р. №173, а також звіт про оцінку торгівельного контейнера №3-245-248, який складається з чотирьох контейнерів: №245, 246, 247, 248, що знаходяться на Коростенському кооперативному ринку. Також судом не взято до уваги те, що допитані в судовому засіданні свідки та ОСОБА_3 особисто підтвердили факт спільного користування сторонами по справі зазначеними контейнерами.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 Відповідач пояснив, що всі чотири металеві контейнери були придбані в період перебування сторін у шлюбі для використання у підприємницькій діяльності та не заперечував, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано за рахунок належних подружжю коштів.

В свою чергу ОСОБА_2 та її представник підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Так, судом встановлено, що 15 квітня 2005 року між сторонами було укладено шлюб, актовий запис №109, який було розірвано за рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14.11.2014 р.

За час перебування в шлюбі сторони придбали за спільні кошти автомобіль марки LEXUS LS460,2007 року випуску № кузова JTHBL 46F275032706, державний номер АМ 0559ВМ.

Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15.07.2013 р. ОСОБА_3 Шаріф є фізичною особою-підприємцем та здійснює економічну діяльність у вигляді роздрібної торгівлі з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям.

Позивач ОСОБА_2 також є фізичною особою-підприємцем та здійснює економічну діяльність у вигляді роздрібної торгівлі з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 13.08.2014 р.

Згідно договорів №3247 від 01.11.2010 р., №3248 від 01.01.2011 р., №3246 від 01.08.2012 р., укладених між Підприємством облспоживспілки «Коростенський кооперативний ринок» та ОСОБА_3 ОСОБА_4 про утримання торговельних місць №№ 3-246-248, вбачається, що строк дії вказаних договорів закінчився 31.08.2011р. та 30.06. 2013 р. відповідно. Згідно з п.6 вказаних договір передбачено, що користувач має право облаштувати надане утримувачем торгівельне місце тимчасовою нестаціонарною спорудою, а також здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення та інші поліпшення власної тимчасової нестаціонарної споруди з дозволу утримувача (т.1 а.с.44,47,49,51).

Частково відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимогах, суд виходив з того, що незважаючи на те, що позивачкою ОСОБА_2 надано докази того, що ОСОБА_3 здійснював підприємницьку діяльність у спірних контейнерах, термін дії наданих договорів утримання торговельних місць давно закінчився. Будь-яких даних про те, що на час подачі позовної заяви або на час розгляду її судом сторони здійснюють підприємницьку діяльність у вказаних торговельних місцях суду не надано. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку про те, що надані ОСОБА_3 копії накладних про отримання взуття не є переконливими доказами того, що саме його дружина - ОСОБА_2, в період перебування ОСОБА_3 за кордоном, самовільно вивезла взуття з контейнерів. Покази свідка ОСОБА_6 також не взяті судом до уваги, оскільки остання не змогла ствердити чиє саме взуття вивозила ОСОБА_2

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15).

Суд першої інстанції, вважаючи, що термін дії договору між ОСОБА_3 та ПО «Коростенський кооперативний ринок» закінчився, доказів проведення підприємницької діяльності на час подачі позову не надано, не взяв до уваги, що відповідно до Звіту про оцінку торгівельних контейнерів №3-245-248, які розташовані на ПО «Коростенський кооперативний ринок», в останніх станом на 19.08.2014 р. (дата складання звіту) здійснювалася підприємницька діяльність ОСОБА_3

Крім того, згідно листа-відповіді директора ПО «Коростенський кооперативний ринок» від 08.08.2014 р. вбачається, що ОСОБА_3 з вказаним підприємством перебуває в договірних відносинах, згідно Договору утримання № 3245 від 01.07.2013 р. йому в користування у період з 01.02.2007 року по 01.05.2012 року надані торгівельні місця № 3-245-248 загальною площею 15,9 м?, на які встановлено металевий контейнер.

На замовлення сторін неодноразово проводилась оцінка спірного майна. Відтак, на замовлення ОСОБА_2 були зроблені наступні висновки по звітам про оцінку торгівельних місць № 3-245-3-248, загальною площею 15,9 м?: 19.08.2014 р. з визначенням вартості 95500,00 грн., 17.05.2016 р. з визначенням ринкової вартості 569198,00 грн. Згідно Звіту про незалежну оцінку майна від 11.08.2016 р., на замовлення ОСОБА_3, ринкова вартість обєкта оцінки становить 119704,00 грн.

За висновками вказаних звітів, здійснено оцінку торгівельних місць №3-245 площею 5,4 м?, № 3-246 площею 5,4 м?, № 3-247 площею 2,55 м?, № 3-248 площею 2,55 м? з встановленими металевими контейнерами. Однак, ОСОБА_3 є користувачем, а не власником вказаних торгівельних місць. У підприємницькій діяльності використовує металеві контейнери, які і були придбані за спільні кошти подружжя в період шлюбу. Вказані обставини були визнані та не заперечувалися самим відповідачем ОСОБА_3 під час апеляційного розгляду справи.

Згідно висновків про вартість майна, викладених в Звіті № 07/18 від 29.01.2018 р. вартість відтворення металевих контейнерів загальною площею 15,9 м? станом на 13.05.2016 р. склала 22508, 00 грн., з них: контейнери №№ 3-245, 3-246 площею 5,4 м? по 7,644,00 грн. кожний, а контейнери №№ 3-247, 3-248 площею 2,55 м? по 3610,00 грн. кожний.

Таким чином, у даній справі, яка переглядається, судом встановлено, що металеві контейнери набуті сторонами в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, отже є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 71 СК України поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції в частині визнання контейнерів спільною сумісною власністю та їх поділу підлягає скасуванню. Вказані вище контейнери визнаються судом спільною сумісною власністю та підлягають поділу наступним чином: ОСОБА_3 контейнери №№ 3-245, 3-246 вартістю по 7644,00 грн. кожний, ОСОБА_2 контейнери №№ 3-247, 3-248, вартістю по 3610,00 грн. кожний. Судом при поділі враховується, що кожна із сторін на даний час є фізичною особою-підприємцем та має право здійснювати економічну діяльність у вигляді роздрібної торгівлі з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям.

Крім цього, підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошова компенсація за різницю в частках в сумі 4034,00 грн., яка склалася в результаті поділу металевих контейнерів.

Разом з тим, розглядаючи заявлені ОСОБА_3 вимоги про стягнення грошової компенсації в сумі 300517,50 грн., суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив в їх задоволенні, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що не було зроблено позивачем за зустрічним позовом (ст. 12 ЦПК України).

Скаржник ОСОБА_3 зазначив, що за час його відсутності в продовж літа 2014 року ОСОБА_2 вивезла з контейнерів товар на загальну суму 601035,00 грн. На підтвердження придбання товару на вказану суму, ОСОБА_3 надані накладні за період жовтень-листопад 2012 року, 2013 рік та лютий-травень 2014 року. Однак, вказані накладні не є належним доказом, оскільки не ідентифікують товар, який був придбаний ОСОБА_3 з товаром, який був вивезений його дружиною ОСОБА_2 влітку 2014 року.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (ст.90 ЦПК України).

Покази свідка ОСОБА_6, на які посилається скаржник, не можуть вважатися належними доказами в цій частині, оскільки свідком, яка працювала на той час продавцем, підтверджено лише факт вивозу товару, кому він належав і на якій підставі вона не знає. Вивіз товару з контейнеру є звичним процесом після закінчення сезону, тому будь-яких сумнівів не викликав.

Також не є належними доказами ухвала Коростенського суду від 23 червня 2016 року про визнання незаконною бездіяльність посадових осіб Коростенського відділу поліції Головного управління Нацполіції в Житомирській області щодо невнесення відомостей, викладених в заяві ОСОБА_3 до Єдиного реєстру досудових розслідувань про викрадення майна та відповідних витяг з вказаного Реєстру від 14.12.2016 року, оскільки вони не підвереджують доводи відповідача.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не знаходять свого підтвердження при розгляді та спростовуються матеріалами справи, а тому в цій частині зустрічного позову є правомірною відмова суду в його задоволенні з наведенням відповідних мотивів.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ торгівельного контейнера підлягає скасуванню, з ухваленням нового про задоволення вказаних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягає стягненню сума понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 236 грн. 33 коп.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ торгівельного контейнера скасувати та ухвалили в даній частині нове судове рішення про задоволення вказаних вимог.

Визнати торгівельні металеві контейнери №№ 245, 246, 247, 248, які розташовані на території Підприємства облспоживспілки «Коростенський кооперативний ринок» за адресою: м. Коростень, Базарна площа, 5 та торгівельних місцях №№ 3-245, 3-246, 3-247, 3-248, загальною площею 15,9 кв.м., спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та поділити їх.

ОСОБА_5 ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса проживання: 11500, АДРЕСА_1) та визнати за ним право власності на торгівельні металеві контейнери №№ 245, 246, які розташовані на території Підприємства облспоживспілки «Коростенський кооперативний ринок» за адресою: м. Коростень, Базарна площа, 5 та торгівельних місцях №№ 3-245, 3-246, загальною площею 10,8 кв.м., вартістю 15288 грн.

ОСОБА_5 ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, адреса проживання: 11500, АДРЕСА_2) та визнати за нею право власності на торгівельні металеві контейнери №№ 247, 248, які розташовані на території Підприємства облспоживспілки «Коростенський кооперативний ринок» за адресою: м. Коростень, Базарна площа, 5 та торгівельних місцях №№ 3-247, 3-248, загальною площею 5,1 кв.м., вартістю 7220 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 4034 грн. компенсації за переотриману частку в спільному майні подружжя.

Стягнути з ОСОБА_7 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 236 грн. 33 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 березня 2018 року.

Головуючий: Судді: