Постанова

Іменем України

27 листопада 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/3046/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеус А.М.

за участю секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва

в складі судді Плахотнюк К.Г.

від 31 серпня 2018 року

про відмову у відкритті провадження

у справі №752/17609/18 Голосіївського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_1,

заінтересована особа - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація,

про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити факт, що за ним в період навчання у м. Херсоні з 19.01.2001 до 24.07.2002 зберігалось право на постійне проживання та реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1.

Заяву обґрунтовував тим, що з моменту народження постійно проживав в АДРЕСА_1. У зв'язку з навчанням в Херсонському державному університеті тимчасово знявся з реєстраційного обліку за місцем проживання та у період навчання з 19.01.2001 до 24.07.2002 був зареєстрований в АДРЕСА_2.

З 26.07.2002 знову був постійно зареєстрований в АДРЕСА_1, але продовжував навчання в Херсонському державному університеті до закінчення навчання у 2005 році.

Також посилався, що з укладенням шлюбу з ОСОБА_2 та переїздом на постійне місце проживання до м. Києва був постійно зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2

Зазначав, що маючи бажання скористатись правом, передбаченим Законом України «Про приватизацію держаного житлового фонду», щодо приватизації квартири, звернувся до органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, де отримав інформацію про те, що починаючи з 1993 року йому необхідно надати довідки про постійне місце проживання та докази того, що не приймав учать в приватизації іншого житлового фонду.

Виконавчими органами у м. Херсон та у м. Носівка йому відмовлено у видачі довідок про місце проживання за вказаний період, а тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права на приватизацію, у зв'язку з чим і звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування ухвали.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність спору про право, оскільки вважав що є необхідність встановити факти, що мають значення щодо збереження його права на постійне проживання та реєстрацію в будинку по АДРЕСА_1 на період навчання в місті Херсон.

Зазначав, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з порушенням ст. 293, 294, 318 ЦПК України та застосовано положення ст. 186 ЦПК України, яка не підлягає застосуванню до справ окремого провадження.

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 31.08.2018 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заінтересована особа своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Представник заявника ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній та просив задовольнити.

Заінтересована особа - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника заінтересованої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту заяви вбачається спір про право.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ч. 1 ст. 315 ЦПК України, який не є вичерпним.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що суттєвою ознакою окремого провадження є безспірність розгляду справи. При цьому, суд, розглядаючи заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, не встановлює нових фактів, а лише підтверджує наявність або відсутність таких фактів у разі неможливості заявником одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 просив встановити факт, що в період з 19.01.2001 по 24.07.2002 за ним збереглось право на постійне проживання та реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 на період навчання в м. Херсоні. Вказував, що встановлення даного факту йому необхідно для реалізації свого права на приватизацію.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 23.12.1998 зареєстрований в АДРЕСА_1. На період навчання в Херсонському державному університеті з 19.01.2001 до 24.07.2002 був зареєстрований в АДРЕСА_2.

З 26.07.2002 по 17.02.2007 знову зареєстрований в буд. АДРЕСА_1

Таким чином, зі змісту заяви вбачається, що заявник звернувся за захистом порушеного права на приватизацію квартири, у зв'язку з відмовою Носівської міської ради та Херсонського державного університету надати інформацію про збереження місця проживання на період навчання.

Наведені фактичні обставини свідчать, про те що із заяви про встановлення факту вбачається спір про право.

За приписами ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження, що узгоджується з нормами процесуального закону.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги, що судом застосовано положення ст. 186 ЦПК України, які не підлягають застосуванню у справах окремого провадження, оскільки дана норма закону передбачає направлення заявникові копії постановленої ухвали та суд не керувався даною нормою при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження.

Також не приймаються до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено положення ст. 293, 294, ЦПК України, оскільки даними положенням встановлено порядок розгляду справ окремого провадження, тоді як заява судом по суті не розглядалась.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на порушення ст. 318 ЦПК України, то такі доводи також не можуть бути підставою для скасування ухвали, оскільки дана норма є зобов'язальною для заявника, так як регламентує виклад змісту заяви.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

А.М.Стрижеус