ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1091/18 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором , обґрунтовуючи вимоги тим, що 16 лютого 2011 року сторони уклали кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 4 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40 % відсотків річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки. У зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за договором станом на 30 вересня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 69 782,84 грн., у тому числі за тілом кредиту 3 782, 59 грн., за відсотками 58 476,33 грн., за пенею та комісією у розмірі 3 724,74 грн., а також судові штрафи 3 799, 39 грн, яку Банк просив стягнути у судовому порядку та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, оскільки останній платіж на погашення заборгованості позичальником був здійснений 12 вересня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у грудні 2017 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, те, що у вересні 2014 року позичальник вніс 388,07 грн. на погашення кредиту, що у відповідності до ст.264 ЦК України перериває перебіг позовної давності. Крім того, суд не врахував, що п.1.1.7.3.1 Умов та Правил надання банківських послуг строк позовної давності визначено у 50 років.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 указує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск Банком строку позовної давності, оскільки останній платіж на погашення кредиту він здійснив 12 вересня 2014 року, а з відповідним позовом до суду Банк звернувся у грудні 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Передбачений п.1.1.7.3.1 Умов та Правил банківських послуг збільшений строк позовної давності не підлягає застосуванню, так як договір про збільшення позовної давності у спосіб, передбачений ст.259 ЦК України, він як позичальник не підписував.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 лютого 2011 р. між сторонами був укладений кредитний договір № б/н та відповідач отримав кредит у розмірі 4 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.7).

Факт отримання кредитної картки не оспорювався позичальником.

Кредитним договором передбачено порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості).

В заяві на отримання кредиту позичальник своїм підписом підтвердив той факт, що він ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, отримав їх у письмовому вигляді та надав згоду на те, що ця заява разом із запропонованими Банком Умовами і Тарифами складає кредитний договір.

Згідно з п. 2.1.1.2.1. Умов та правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві.

Згідно з п. 2.1.1.2.11 Картка діє до останнього місяця, вказаного на лицевій стороні картки, включно.

Згідно з п. 2.1.1.2.12. після настання зазначеного на картці останнього місяця терміну дії банком випускається картка на новий термін. Термін дії картки не підлягає продовженню банком в разі надання клієнтом до початку останнього місяця дії картки письмової заяви про закриття рахунку, за умови відсутності простроченої заборгованості клієнта перед банком за відповідним рахунком. Згідно з п. 2.1.1.2.12. Закінчення терміну дії картки, її втрата або пошкодження не спричиняє закінчення договірних відносин між банком та клієнтом та / або закриття пов'язаного з нею поточного рахунку клієнта.

Згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг, після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком (п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг).

Згідно з положеннями п. 2.1.1.5.5 вищевказаних Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною укладеного сторонами кредитного договору, відповідач мав погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбаченим цим Договором.

У випадку порушення клієнтом зобов'язань з погашення заборгованості перед банком протягом 90 днів з дня виникнення таких порушень строк повернення кредиту вважається таким, що настав у 91 день з моменту настання порушення зобов'язань клієнта з погашення заборгованості. На цю дату клієнт зобов'язується повернути кредит у повному обсязі, сплатити відсотки за фактичний строк користування і виконати інші зобов'язання (п.2.1.1.4.6 Умов та правил).

Згідно п. 2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку.

Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми позову.

На виконання своїх зобов'язань за договором 16 лютого 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» відкрив картковий рахунок на ім'я відповідача в гривнях і проводив здійснення його обслуговування згідно договору.

При відкритті карткового рахунку у відповідності з п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг позичальнику був встановлений кредитний ліміт 4 200 грн. (а.с.85).

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором утворилася заборгованість за кредитом, яка за розрахунком позивача станом на 30 вересня 2017 р. складає 69 782, 84 грн., із яких: 3 782, 59 грн. - заборгованість за кредитом; 58 476,33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 724,74 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3 299,18 грн. - штраф (процента складова) (а.с.5-6).

За умовами кредитного договору остаточний строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки.

Ні позивач, ні відповідач не надали суду належних і допустимих доказів щодо строку дії кредитної картки. В заяві про застосування строків позовної давності відповідач посилався не на закінчення строку дії кредитної картки, а не дату внесення останнього платежу на погашення кредиту - 12 вересня 2014 року.

У відповідності з п. п.2.1.1.4.6 Умов та правил у випадку порушення клієнтом зобов'язань з погашення заборгованості перед банком протягом 90 днів з дня виникнення таких порушень строк повернення кредиту вважається таким, що настав у 91 день з моменту настання порушення зобов'язань клієнта з погашення заборгованості.

Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник до вересня 2014 року активно користувалася кредитною карткою, періодично вносив платежі на погашення кредитної заборгованості, останній із яких було внесено 12 вересня 2014 року.

Черговий платіж відповідно до умов і правил відповідач мав сплатити до 25 жовтня 2014 року. Оскільки такий платіж позичальником не було здійснено, остаточний строк повернення кредиту у відповідності з п.п.2.1.1.4.6 Умов є 91 день після 25 жовтня 2014 року, тобто 24 січня 2015 року.

Станом на 24 січня 2015 року заборгованість за кредитом становить 3782, 59грн.; по відсотках 2359, 40 грн., за пенею і комісією 426, 25 грн. (а.с.6).

Нарахування банком відсотків за користування кредитом після 25 січня 2015 року не повідає умовам договору.

Як вбачається із позовних вимог Банку, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, пенею, а також штрафами (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2011 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 4 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмір 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. У випадку порушення позичальником обов'язку із погашення заборгованості перед банком строк повернення кредиту - 91 день з моменту порушення зобов'язання. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів, комісії є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а у випадку порушення позичальником строків внесення щомісячних платежів - на 91 день з дня настання такого порушення.

Відтак, починаючи з 25 січня 2015 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд не звернув уваги, що за фактичними обставинами справи остаточним днем повернення кредиту для позичальника є 25 січня 2015 року, а з відповідним позовом до суду банк звернувся у листопаді 2017 року, тобто в межах строків, передбачених ст. 257 ЦК України.

Отже, станом на 25 січня 2015 року розмір заборгованості за кредитом становить 3 782,59 грн., за відсотками 2359, 40 грн., а всього 6 141, 99 грн.

Вказана сума боргу на підставі ст.ст. 1049, 1050 ЦК України підлягає стягненню з позичальника на користь банку.

Нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів після 91 дня - дати остаточного повернення кредиту до повного погашення заборгованості за кредитом, є неправомірним.

При визначення розміру заборгованості, суд апеляційної інстанції враховує, що за положенням ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафів, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік, а отже вимоги Банку про стягнення з позичальника пені, розмір якої станом на 25 січня 2015 року становить426, 25 грн. є такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги Банку про стягнення з позичальника судових штрафів також не підлягають задоволенню.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За вказаних обставин вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_4 3 799, 18 грн. судових штрафів є такими, що не підлягають задоволенню.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що вимоги Банку підлягають частковому задоволенню: з позичальника на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за тілом кредиту . В іншій частині вимоги Банку задоволенню не підлягають.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, стягнення з позичальника на користь Банку 6 141, 99 грн. заборгованості за кредитним договором. В іншій частині вимоги Банку задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст.259 ЦК України є необґрунтованими. У порядку, передбаченому ч.1ст.259 ЦК України, договір про збільшення позовної давності сторони не підписували .

На підставі ст.142 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції пропорційно частки задоволення позову у загальній сумі 373,45 грн.

Керуючись ст. ст.367, 374 ч.1 п.2, 376,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року по цій справі скасувати.

Позов Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого в АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 16 лютого 2011 року на суму 6 141, 99 грн. (шість тисяч сто сорок одна гривня 99 коп.), із яких за тілом кредиту 3 782,59 грн., за відсотками 2359, 40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого в АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 373, 45 грн. (триста сімдесят три гривні 45 коп.) компенсації судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: