ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8698/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Мороз К.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/102/18

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави недійсними,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 10 липня 2018 року, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось з позовом до ОСОБА_4, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2008 року у сумі 445404,43 грн. Заявлені вимоги вмотивовані тим, що 14 травня 2008 року між банківською установою та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір на суму 25281 долар США зі сплатою 13,7 % річних на умовах, визначених договором, строком дії до 14 травня 2015 року. Вказані кредитні кошти отримані позичальником для придбання автомобіля NISSAN QASHQAI, 2008 року випуску. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 05 травня 2015 року виникла заборгованість, яка за курсом НБУ становить 445404,43 грн.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у якому просив визнати недійсним кредитний договір № 59-10/08-А від 14 травня 2008 року та договір застави транспортного засобу від 14 травня 2008 року, у мотивування якого вказав, що кредитний договір було підписано ним під впливом обману з боку банку, сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки визначені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, що підтверджується висновком незалежного аудитора. Зазначав, що під час укладення договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту. Крім того, зазначену суму кредитних коштів він не отримував ні в касі банку, ні на свій поточний рахунок, оскільки такий взагалі не відкривався.

Рішенням від 02 липня 2018 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнив частково. Стягнув зі ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 59-10/08-А від 14 травня 2008 року в сумі 195583,10 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовив у повному обсязі. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовити, а його позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що посилання суду першої інстанції у своєму рішенні про достовірність факту надання банком кредитних коштів у сумі 25281 долар США спростовується висновком судово-економічної експертизи від 10 квітня 2018 року, згідно з яким операція по видачі кредиту в іноземній валюті проведена без дотримання відповідних нормативно-правових актів.

Заявник вказує, що наданий банком розрахунок заборгованості, на який суд послався як на доказ виконання кредитодавцем своїх зобов'язань, відповідно до висновку судово-економічної експертизи не відповідає умовам кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за даним договором.

Зазначає, що при встановленні факту укладання кредитного договору судом не були дотримані приписи ч. 2 ст. 640, ч. 1 ст. 1046 ЦК України.

Звертає увагу, що вказаним вище висновком судово-економічної експертизи засвідчений факт введення його в оману банківською установою стосовно розміру реальної відсоткової ставки, який фактично є завищеним та становить 28,82 % річних, у зв'язку з чим сума абсолютного значення подорожчання кредиту за результатами дослідження становить 8925,55 доларів США. Саме ці обставини були вказані ним як одна з підстав позову про визнання кредитного договору недійсним, проте суд не дав належної оцінки наявним у справі доказам щодо введення його в оману з боку банку та виніс упереджене рішення.

Стверджує, що банком не був дотриманий порядок видачі фізичній особі-резиденту кредиту в готівковій іноземній валюті, і дану обставину районний суд залишив поза своєю увагою, як і той факт, що договір на обслуговування рахунку НОМЕР_1 між банком та ним не укладався, а зазначений рахунок не є його рахунком.

У наданому відзиві представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими та суперечливими, просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовити.

Доводи відзиву зводяться до того, що факт отримання відповідачем готівкових коштів у іноземній валюті підтверджується його підписом у заяві на видачу таких коштів від 14 травня 2008 року. Крім того, ОСОБА_4 протягом 2008-2014 років сплачував платежі згідно з графіком погашення, що узгоджується з випискою про рух коштів по рахункам і свідчить про приймання позичальником умов, які вказані у кредитному договорі, та отримання ним кредиту.

Представник банку зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості відсоткова ставка за кредитом становить 13,7 % річних, і твердження відповідача про невідповідність відсоткової ставки умовам кредитного договору не відповідає дійсності та не підтверджено жодним належним доказом. Перед укладанням кредитного договору ОСОБА_4 був вручений один примірник інформаційного листа «Інформація про умови кредитування», який було ним підписано та зазначено, що з цією інформацією він ознайомлений та погоджується.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення процесуальних норм, неповноту з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені та постановити нове, яким задовольнити вказані вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідно до п.п. 6.1 кредитного договору від 14 травня 2008 року за прострочення повернення кредитних ресурсів та сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення, що не суперечить п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, і на підставі приписів ст.ст. 549-551 ЦК України вимога про стягнення пені за неналежне виконання зобов'язання є повністю обґрунтованою.

На думку представника, суд не дав правової оцінки тій обставині, що оскільки договір є обов'язковим для виконання сторонами, то відповідач зобов'язаний виконати належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та у встановлений строк, а пеня і є одним з видів забезпечення виконання кредитних зобов'язань, отже у разі порушення таких зобов'язань банк має безумовне право вимагати її сплати.

Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 відзив на апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення відповідачем ОСОБА_4 умов кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої підтверджений висновком судово-економічної експертизи від 10 квітня 2018 року. Суд вказав, що згідно з наведеним висновком експерта встановити розмір пені та провести її розрахунок на підставі наявних у матеріалах справи документів не вбачається можливим, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позовної вимоги банку в частині стягнення пені.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, районний суд зазначив, що будь-яких порушень або недодержання вимог закону при укладенні сторонами оскаржуваного кредитного договору під час розгляду справи встановлено не було. Суд констатував, що позичальник перед укладанням договору отримав від банку всю передбачену законодавством інформацію і на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору, у зв'язку з чим твердження ОСОБА_4 про введення його в оману банком до або під час укладення оспорюваного договору не підтверджені належними доказами.

Також суд вказав, що на підставі банківської ліцензії № 28 банк мав право на укладення правочину в іноземній валюті, що не суперечило положенням ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524 ЦК України, а порушення банком нормативних актів в частині відкриття і ведення рахунків не призвело до порушення прав позивача як позичальника, оскільки заява на видачу готівки від 14 травня 2008 року свідчить про отримання ОСОБА_4 кредитних коштів у сумі 25281 долар США.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 14 травня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 59-10/08-А, згідно з умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси у сумі 25281 долар США зі сплатою 13,7 % річних з кінцевим строком повернення 14 травня 2015 року (т. 1 а.с. 17-22).

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору кредитні ресурси, отримані позичальником за цим договором, використовуються за цільовим призначенням - для придбання автомобіля NISSAN QASHQAI, 2008 року випуску.

Пунктом 2.2 договору визначено, що для надання кредитних ресурсів та обліку залишку заборгованості банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1. Видача кредитних ресурсів проводиться на підставі письмової заяви позичальника за погодженням з банком (п. 3.1).

Сторонами були узгоджені умови погашення кредиту, що підтверджується їхніми підписами у графіку зниження розміру заборгованості, який є додатком № 1 до кредитного договору (т. 1 а.с. 23-24).

Крім цього, ОСОБА_4 14 травня 2008 року був ознайомлений з інформацією про умови кредитування (т. 1 а.с. 27-30). Позичальник засвідчив своїм підписом, що ознайомився і погодився з умовами кредитування, викладеними у наведеній інформації, визнав та підтвердив, що надані банком та викладені відомості щодо умов надання кредиту є повні, вичерпні та зрозумілі для нього, не створюють будь-яких перешкод для належної та у повному обсязі реалізації ним своїх прав та виконання своїх кредитних зобов'язань.

Забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором від 14 травня 2008 року є застава автомобіля NISSAN QASHQAI, 2008 року випуску, який належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, що підтверджується укладеним між сторонами 14 травня 2008 року договором застави автомобіля (т. 1 а.с. 25-26). У договорі зазначено, що він діє до повного виконання заставодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором (п. 17).

Банком умови кредитного договору виконано та надано позичальнику обумовлену кредитним договором суму коштів - 25281 долар США, еквівалент у гривнях - 127669,05, що підтверджується заявою ОСОБА_4 на видачу готівки від 14 травня 2008 року (т. 1 а.с. 31), проте, позичальник своєчасно погашення кредиту та відсотків не здійснював, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку за офіційним курсом НБУ станом на 05 травня 2015 року складає 445404,43 грн, з яких: 64323,22 грн - строкова заборгованість по основному боргу кредиту; 118895,95 грн - прострочена заборгованість по основному боргу кредиту; 2440,37 грн - строкова заборгованість по відсоткам; 9923,67 грн - прострочена заборгованість по відсоткам та 249821,22 грн - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам (т. 1 а.с. 6-16).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору та договору застави недійсними, ОСОБА_4 зазначав, що кредитний договір було укладено під впливом обману з боку банку, оскільки у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. Крім того, зазначену суму кредитних коштів заявник не отримував ні в касі банку, ні на свій поточний рахунок, оскільки останній не відкривався.

Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до приписів ст. 230 ЦК України та роз'яснень п. 20 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсними оспорюваних кредитного договору та договору застави з підстав, викладених ОСОБА_4 у зустрічній позовній заяві, оскільки належні докази на підтвердження цих доводів у матеріалах справи відсутні.

Так, зі змісту заяви ОСОБА_4 від 14 травня 2008 року на отримання кредиту вбачається, що останній з власної ініціативи звернувся до вільно обраної ним банківської установи - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за отриманням кредиту для придбання автомобіля в іноземній валюті, а саме, 25281 долар США (т. 1 а.с. 39). Форму отримання кредиту зазначив готівкою через касу банку.

Факт отримання позичальником кредитних коштів у сумі 25281 долар США у гривневому еквіваленті готівкою підтверджується заявою на видачу готівки № 6 від 14 травня 2008 року, у якій вказано зміст операції - видача ОСОБА_4 кредиту згідно договору кредиту № 59-10/08-А від 14 травня 2008 року та мається особистий підпис отримувача коштів (т. 1 а.с. 31).

З матеріалів справи також вбачається, що протягом строку дії кредитного договору ОСОБА_4 звертався до банку з приводу зміни умов кредитування, що підтверджується заявою-анкетою від 12 січня 2009 року (т. 1 а.с. 32-38). У мотивування вказаного звернення ОСОБА_4 зазначав причину - зменшення доходу від діяльності, що спричинило його неспроможність виконувати у повному обсязі кредитні зобов'язання, у зв'язку з чим просив надати йому услуги по зменшенню фінансового навантаження. 16 лютого 2009 року відповідач звертався до банківської установи із заявою про надання дозволу на пролонгацію терміном 24 місяця по кредитному договору у зв'язку зі зменшенням доходів та зростанням курсу долара США (т. 2 а.с. 204).

Крім того, ОСОБА_4 протягом 2008-2014 років сплачував платежі на погашення кредитної заборгованості та відсотків по кредиту, що узгоджується з випискою по особовому рахунку за період з 14 травня 2008 року по 26 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 168-285) та свідчить про приймання позичальником умов, які вказані у кредитному договорі, та отримання ним кредиту.

Зазначені вище обставини, на думку апеляційного суду, повністю підтверджують той факт, що на виконання оспорюваного кредитного договору банківською установою було перераховано, а позичальником отримано кредитні кошти у визначеному кредитним договором розмірі. Посилання ОСОБА_4 на висновок судово-економічної експертизи від 10 квітня 2018 року, згідно з яким операція по видачі кредиту в іноземній валюті проведена без дотримання відповідних нормативно-правових актів, не заслуговують на увагу колегії суддів через недоведеність тверджень заявника про порушення його прав, і, як правильно зазначив районний суд, порушення банком нормативних актів в частині відкриття і ведення рахунків не призвело до порушення прав позивача як позичальника, оскільки заява на видачу готівки від 14 травня 2008 року свідчить про отримання ОСОБА_4 кредитних коштів.

Не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним посилання позивача за зустрічним позовом на те, що він не отримував кредитних коштів, оскільки за правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена 11 липня 2012 року у справі № 6-63цс12 у спорі щодо дійсності кредитного договору, момент укладення кредитного договору законодавець пов'язує з моментом досягнення його сторонами у письмовій формі згоди щодо всіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України), а не з моментом передачі грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору, а не його укладення, отже посилання позичальника на те, що при укладенні договору він не отримувала кредитних коштів, правового значення для правильного вирішення спору не має.

Не являються підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 10 квітня 2018 року, відповідно до якого реальна відсоткова ставка становить 28,82 % річних. Як зазначив експерт у додатку № 1 до свого висновку (т. 3 а.с. 29-32), реальна процентна ставка враховує не лише проценти за користування кредитом, а й усі витрати позичальника, пов'язані з отриманням і обслуговуванням кредиту, що сплачуються безпосередньо кредитодавцю, та платежі за надані супутні послуги, сплачені на користь третіх осіб, пов'язані із страхуванням, послугами нотаріусів та експертною оцінкою предмету забезпечення. Тобто, реальна процентна ставка відображає усі виплати позичальника кредитодавцю та третім особам.

У випадку, якщо позичальник вважає неправильним розрахований банком розмір процентної ставки за кредитом, він не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про перерахування суми боргу. Але, на думку колегії суддів, вказані ОСОБА_4 обставини не свідчать про укладення договору під впливом обману, як на це наголошує позивач, і не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Апеляційний суд погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що висновок експерта щодо недотримання банком вимог відповідних актів цивільного законодавства при відображенні надання та прийняття кредитодавцем готівки іноземної валюти стосується порушень вимог законодавства при документальному оформленні та відображенні в обліку операцій з видачі кредитних коштів, тобто безпосередньо виконання кредитного договору, а не його укладення, тому і підставою для визнання правочину недійсним бути не може.

Отже, наявні матеріали цивільної справи свідчать про те, що перед укладенням договору позичальник отримав від банку всю передбачену законодавством інформацію щодо умов кредитування. Районний суд правильно вказав, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та досягли згоди з усіх істотних умов договору, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. На момент укладення договору ОСОБА_4 не заявляв будь-яких додаткових вимог щодо умов оспорюваного кредитного договору.

Апеляційний суд вважає також, що ОСОБА_4, звертаючись з позовом про визнання кредитного договору недійсним, не навів та не обґрунтував правових підстав для визнання правочину недійсним в цілому, оскільки, як вбачається з доводів зустрічного позову, заявник заперечує лише отримання коштів, не оспорюючи при цьому факту укладення кредитного договору, часткового виконання зобов'язань, звернення до кредитора за реструктуризацією, тощо.

У зв'язку з відсутністю правових підстав для визнання кредитного договору від 14 травня 2008 року недійсним колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав, визначених ч. 2 ст. 548 ЦК України, для визнання недійсним і договору застави транспортного засобу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зважаючи на наведені норми, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині стягнення кредитної заборгованості, оскільки позичальником умови кредитного договору виконувались неналежно, що зумовило звернення банку до суду з даним позовом.

Згідно з розрахунком загальної суми заборгованості по кредитному договору № 59-10/08-А станом на 05 травня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитом становить 445404,43 грн, з яких: 3043,82 долари США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 64323,22 грн - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 5626,24 долари США, що в еквіваленті становить 118895,95 грн - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 115,48 доларів США, що в еквіваленті становить 2440,37 грн - сума строкової заборгованості по відсоткам; 469,59 доларів США, що в еквіваленті становить 9923,67 грн - сума простроченої заборгованості по відсоткам та 249821,22 грн пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам (т. 1 а.с. 6-16).

Зазначений у розрахунку загальний розмір кредитної заборгованості у сумі 9255,13 доларів США повністю підтверджується висновком судово-економічної експертизи від 10 квітня 2018 року, що у гривневому еквіваленті відповідає 195583,10 грн, з яких 183219,17 грн - заборгованість за кредитом та 12363,93 грн - заборгованість за відсотками (т. 3 а.с. 3-36). Саме таку суму заборгованості районний суд правомірно стягнув зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Колегія суддів повністю погоджується і з висновком суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам у розмірі 249821,22 грн з огляду на те, що відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 10 квітня 2018 року встановити розмір та провести розрахунок пені за кредитним договором № 59-10/08-А від 14 травня 2008 року згідно з наданими на дослідження документами не вбачається можливим. Жодних належних доказів на спростування вказаного висновку щодо неможливості встановлення розміру пені за кредитним договором стороною позивача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було. Твердження банку про необхідність стягнення з відповідача пені, як виду забезпечення виконання зобов'язання, без надання відповідного розрахунку, що підтверджується матеріалами цивільної справи, апеляційний суд не вважає підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оспорюваній ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» частині.

Не є підставою для зміни чи скасування рішення суду інформація позивача за первісним позовом, скерована до суду апеляційної інстанції, про відступлення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права вимоги за кредитним договором, укладеним між сторонами, оскільки первісний кредитор відступив право вимоги новому кредиторові лише 21 листопада 2018 року, тобто через значний проміжок часу після винесення судом першої інстанції оспорюваного рішення.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для частково задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави недійсними. Доводи апеляційних скарг цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2018 року.

Головуючий: Судді: