Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 314/2947/17 Головуючий у 1-й інстанції Кіяшко В.О.
Номер провадження 22-ц/778/1112/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на одну шосту частину обєкту нерухомості,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на одну шосту частину обєкту нерухомості.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що 11.01.2019 р. померла її донька ОСОБА_7, яка заповіту не залишила. В першу чергу спадкоємців після померлої належать: позивач ОСОБА_3 - мати померлої, відповідач ОСОБА_6- донька померлої, ОСОБА_4- чоловік померлої.

В передбачений законом час позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом. Відповідно до зазначеної заяви, позивач зазначила в ній обєкти нерухомості за адресою: с. Матвіївка, вул. Леніна, 75з, право власності на які було зареєстровано за чоловіком померлої - ОСОБА_4, але ОСОБА_4 в тайні від позивача, з метою заволодіння належній позивачу частці спадкового майна, продав зазначені обєкти нерухомості відповідачу ОСОБА_5

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_4 вчинив дії відносно чужого майна, що не належить йому на праві власності. Таким чином, позивач вважає, що договори купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна у складі будівель та земельних ділянок укладені між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є нікчемними.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину спадкового майна: нежитлової будівлі виробничого корпусу, літера «А», площею 590,4 кв.м. з відповідними надвірними господарчими і побутовими будівлями та спорудженнями, а саме: склад літера «Б», склад літера «Д», льох з шийкою літера «Г», паркани під № 2,3,4,6, водогін № 5 та замощення під цифрою 1, які розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Леніна 75з; нежитлові будівлі пташнику, літера «З» загальною площею 61,9 кв.м. та намету до нього, літера «К», які розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Леніна 75з; земельної ділянки площею 0,4979 га, що становить рілля та земельної ділянки площею 0,2500 га, що становить несільськогосподарські угіддя, які розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Леніна 75з. Визнати реєстраційне посвідчення про право власності на зазначене нерухоме майно та земельні ділянки недійсними. Повернути відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на підставі нікчемності їх угоди купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна та земельних ділянок шляхом двосторонньої реституції в первинне положення.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 11.01.2010 року померла ОСОБА_7, спадкоємцями після смерті якої першої черги за законом є: її мати позивач ОСОБА_3, дочка - відповідач ОСОБА_6, її чоловік відповідач ОСОБА_4 (а.с. 34).

Згідно матеріалів спадкової справи померлої ОСОБА_7 з заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк після її смерті звернулися: мати позивач ОСОБА_3, дочка - відповідач ОСОБА_6, чоловік - відповідач ОСОБА_4 відмовився від спадщини на користь дочки - відповідача ОСОБА_6 (а.с. 44-68).

ОСОБА_4 являється власником нежитлових будівель і земельних ділянок, розташованих по вулиці Леніна, 75з, в селі Матвіївка, Вільнянського району. Запорізької області, які були придбані ним 9 жовтня 2007 року і зареєстровані на його імя.

Спадкодавцю ОСОБА_7 належало інше нерухоме майно, яке не було предметом розгляду у цій справі.

18.11.2010 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_6 особисто звернулися до нотаріуса і у своїх письмових, нотаріально посвідчених заявах визнали факт належності відповідачу ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності зазначеного у позовній заяві нерухомого майна та земельних ділянок, а саме, нежитлової будівлі виробничого корпусу, літера «А», з відповідними надвірними господарчими і побутовими будівлями та спорудженнями, які розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Леніна 75з; земельної ділянки площею 0,4979 га, що становить рілля та земельної ділянки площею 0,2500 га, що становить несільськогосподарські угіддя, які розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Леніна 75з (а.с. 109, 101).

11.08.2011 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 щодо посвідчення договорів купівлі-продажу належних йому на праві власності: нежитлової будівлі виробничого корпусу, літера «А» загальною площею 590,4 кв.м. з відповідними надвірними господарчими і побутовими будівлями та спорудженнями, які розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Матвіївка, вул.Леніна, 75з, що належить ОСОБА_4Н на підставі Договору купівлі-продажу від 09.10.2007 р.; нежитлової будівлі пташнику, літера «З» загальною площею 61,9 кв.м. та намету до нього, літера К, які розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Матвіївка, вул.Леніна, 75з, що належить ОСОБА_4Н на підставі Договору купівлі-продажу від 09.10.2007 р.; земельної ділянки площею 0,4979 га, що становить рілля, яка розташована за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Матвіївка, вул.Леніна, 75з, що належить ОСОБА_4Н на підставі Договору купівлі-продажу від 09.10.2007 р. та державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 274049 від 25.01.2008 р.; земельної ділянки площею 0,2500 га, що становить несільськогосподарські угіддя, яка розташована за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Матвіївка, вул.Леніна, 75з, що належить ОСОБА_4Н на підставі Договору купівлі-продажу від 09.10.2007 р. та державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 274048 від 25.01.2008 р.

12.08.2011 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, мотивуючи свою відмову тим, що у січні 2010 року померла його дружина ОСОБА_7, а її чоловік ОСОБА_7 Л,Н. не прийняв спадщину.

Зазначену відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій ОСОБА_4 оскаржив до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5.09.2011 року по справі № 2-2423/11 за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, визнано дії приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 щодо відмови у посвідченні договорів купівлі-продажу на належні ОСОБА_4 на праві власності обєкти нерухомого майна та земельні ділянки противоправними та відмінено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 439/01-16 від 12.08.2011 року. Також суд у своєму рішенні зазначив, що після смерті спадкодавця ОСОБА_7 спадкоємці ОСОБА_6, ОСОБА_3 у своїх нотаріально посвідчених заявах підтвердили факт належності ОСОБА_4 особистої приватної власності нерухомого майна та земельних ділянок, за посвідченням продажу яких ОСОБА_4 і звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_9 (а.с. 16-18, 19-21).

14.10.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договори купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна, які були посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстровані в реєстрі № 5482, № 5488,№ 5385, 3 5479.

Згідно тексту вищезазначених договорів купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_4 є власником відчужуваного нерухомого майна, наведене нерухоме майно, не є сумісною власністю продавця ОСОБА_4 з іншою особою, нікому іншому не відчужено, у спорі та під заставою, в тому числі податковою не перебуває, правами третіх осіб в Україні та за її межами не обтяжене ( а.с. 81-84).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 серпня 2016 року вищезазначене Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5.09.2011 року в частині оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії залишено без змін.

При цьому суд апеляційної інстанції у своєму рішенні від 18 серпня 2016 року, яке набрало законної сили встановив, що оскільки між ОСОБА_4 і спадкоємцями його померлої дружини станом на листопад 2010 року спору щодо поділу вищевказаного нерухомого майна, зареєстрованого на імя ОСОБА_4 не було, тому підстава, на яку послався приватний нотаріус, відмовляючи ОСОБА_4 у посвідченні договорів купівлі-продажу належного йому нерухомого майна статтею 49 Закону України « Про нотаріат» не передбачено, отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність відмови приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Також судом було встановлено, що оскільки справжність підпису ОСОБА_3 на заяві від 18 листопада 2010 року посвідчена нотаріально, у порядку, передбаченому законом, вказана заява недійсною ОСОБА_3 не визнана, а отже в силу ст. 204 ЦК України являється правомірною.

Таким чином, Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5.09.2011 року, яке було залишено без змін Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 серпня 2016 року в частині щодо неправомірності відмови приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, та яке набрало законної сили було встановлено, що правових перешкод для відчуження нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_4 не існувало, оскільки дружина ОСОБА_4 померла у 2010 році, а спадкоємці на вказане майно не претендували, про що у листопаді 2010 року подали відповідні нотаріально посвідчені заяви.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_4 на достатніх правових підставах уклав вищезазначені договори купівлі-продажу нерухомого майна, а права спадкоємців, у звязку з укладенням договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельних ділянок від 14.10.2011 року, за наявності нотаріально посвідчених заяв від 18.11.2010 року, порушенні не були, оскільки відповідно до цих заяв позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_6, після прийняття ними спадщини особисто звернулися до нотаріуса і у своїх письмових, нотаріально посвідчених заявах визнали факт належності відповідачу ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності зазначеного у позовній заяві нерухомого майна та земельних ділянок ( а.с.109, 101), тим самим засвідчили, що зазначене майно не входить до спадкового майна, після смерті ОСОБА_7

Як роз'яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо) , та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України, передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Проте зазначаючи про нікчемність укладених договорів 14.10.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з підстав статті 203, частини другої статті 215 ЦК України позивач в позові не зазначив, в силу яких приписів закону вони є нікчемним.

Посилання в позовній заяві на положення ст. ст. 658, 659 ЦК України, не є спеціальною нормою, яка регламентує нікчемність цих договорів.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, позивач в позові зазначає, що ОСОБА_4 при відчуженні обєктів нерухомості порушив закон в частині продажу товару, що не є його власністю ( ст. 658 ЦК), та не попередив покупця як продавець згідно ст. 659 ЦК України про права третіх осіб, що є підставою для звернення з позовом про визнання таких договорів недійсними, з підстав статті 203, частини другої статті 215 ЦК України, проте, з такими вимогами позивач до суду не звертався.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованого посилання суду на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5.09.2011 року не приймається колегією суддів з огляду на те, що цим рішенням було встановлено про відсутність перешкод для відчуження ОСОБА_4 спірного майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 заяву від 18.11.2010 року про відмову від спадкового майна робила вже за межами встановленого законом строку, тому вона юридичної сили не має не заслуговують на увагу, оскільки цією заявою вже після прийняття спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_6 засвідчили, що спірне майно є особистою власністю ОСОБА_8, тобто фактично визнала факт про виключення цього майна із спадкової маси, після смерті ОСОБА_7

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди із висновками суду щодо установлення фактичних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, які їх обґрунтовано спростували.

Отже, судове рішення є законним і обґрунтованим, ухвалене із додержанням норм матеріально та процесуального права, підстави для його скасування відсутні, а доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.06.2018 року.

Головуючий

Судді: