Справа № 459/3306/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1005/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

ОСОБА_3 представника ПАТ «КБ «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство „Комерційний банк "ПриватБанк" (в подальшому „Банк) звернулося до суду з позовом до Баранецького Анатолія Сергійовича (треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Відділ державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції та Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області) про звільнення майна з-під арешту, у якому просило суд

звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 57,2 кв.м. в будинку № 12, прим. 23 на проспекті Шевченка в м. Червонограді Львівської області (в подальшому „спірне нежитлове приміщення) та заборонити органам ДВС вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням ПАТ КБ «Приватбанк» прав іпотекодержателя щодо спірного нежитлового приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 03.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та Баранецьким А.С. було укладено кредитний договір № CGZ0B0/1, відповідно до якого банк надав останньому кредит в розмірі 60 000 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором Банк та згаданий відповідач уклали договір іпотеки № CG0B0/1, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: спірне нежитлове приміщення.

17.06.2008 року державним виконавцем ВДВС Червоноградського МУЮ було накладено арешт на вищевказане майно, що є предметом іпотеки.

30.04.2009 року підрозділом примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у Львівській області було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_5, в тому числі - і на згаданий предмет іпотеки.

11.03.2011 року державним виконавцем ВДВС Червоноградського МУЮ було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_5, в тому числі - і на предмет іпотеки.

09.11.2011 року державним виконавцем ВДВС Червоноградського МУЮ накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_5, в тому числі - і на вищевказане майно.

30.12.2011 року державним виконавцем ВДВС Червоноградського МУЮ було накладено арешт на вищевказане майно, що є предметом іпотеки.

Відтак, оскільки на предмет іпотеки накладено арешти, Банк не може звернути стягнення на спірне нежитлове приміщення для задоволення вимог за кредитним договором, а тому змушений звернутися з даним позовом до суду (а.с. 1-3).

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено частково.

Ухвалено звільнити з-під арешту, накладеного 17.06.2008 року, 11.03.2011 року, 09.11.2011 року, 30.12.2011 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції, та 30.04.2009 року Підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, на нерухоме майно належне на праві власності Баранецькому Анатолію Сергійовичу, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 57,2 м2 будинку 12, приміщення 23 по проспекту Шевченка в м. Червонограді Львівської області.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 86-87).

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4, яка участі у справи не брала.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити Банку у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що оскаржуваним рішенням порушено її права, як співвласника спірного нежитлового приміщення, оскільки таке було придбано відповідачем ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі з апелянтом, однак останню не було залучено до участі у даній справі.

Звертає увагу на те, що Банк ніколи не був власником спірного нежитлового приміщення, а лише його іпотекодержателем.

Вважає, що права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріорітетом задоволення його вимог.

Звертає увагу на те, що Банком не надано до суду доказів на підтвердження суми заборгованості відповідача перед Банком та не залучено до участі у справі інших стягувачів, в інтересах яких органами ДВС накладався арешт на спірне нежитлове приміщення.

Вважає, що даний спір взагалі не мав би вирішуватися в порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги Банку фактично є не до ОСОБА_5, а до органів ДВС, а тому даний спір мав би вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Також звертає увагу на те, що оскаржуване рішення дало змогу Банку 19.10.2016 року відчужити спірне нежитлове приміщення, як предмет іпотеки, і згадане відчуження на сьогоднішній день оскаржується в судовому порядку (а.с. 135-139).

Адвокат ОСОБА_6, представник відповідача ОСОБА_5 і апелянта ОСОБА_4, подав до суду заяву про апеляційний розгляд справи за його і його довірителів відсутності (а.с. 203).

Червоноградський міський відділ ДВС ГТУЮ у Львівській області також подав до суду клопотання про апеляційний розгляд справи без участі його представника (а.с. 204).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника Банку, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Аналогічні за змістом норми містяться у статтях 3 (ч.1), 10, 60, 61 (ч.1) ЦПК України в редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи наступне.

03.12.2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір № CGZ0B0/1, згідно якого згаданий відповідач 03.12.2007 року отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.12.2012 року (а.с. 5-9).

03.12.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за вище згаданим кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки № CGZ0B0/1, згідно якого відповідач передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: спірне нежитлове приміщення (а.с. 10-13).

У звязку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобовязань за кредитним договором станом на 15.10.2009 року у нього виникла заборгованість перед Банком у розмірі 84225,64 доларів США, в результаті чого Банк звернувся з позовом до ОСОБА_5 (третя особа - ОСОБА_4 (апелянт) про погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на вказане іпотечне майно, який рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24.10.2013 року було задоволено та вирішено звернути стягнення на передане в іпотеку Банку спірне нежитлове приміщення шляхом продажу Банком предмета іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою- покупцем, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Банку та інших про визнання вище згаданого договору іпотеки недійсним відмовлено.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, на вказане іпотечне майно органами державної виконавчої служби було накладено арешти на підставі виконавчих листів, які були видані судами у справах про стягнення з ОСОБА_5 грошових заборгованостей по зобовязаннях перед іншими особами.

Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. За змістом частин 6 та 7 ст. 3 Закону України Про іпотеку, у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому в суду не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги.

Чинним законодавством не передбачено залучення до участі у справі про звільнення майна з-під арешту іншого з подружжя власника цього майна, який не є боржником у виконавчих провадженнях, оскільки відновлення іпотекодержателем свого права на предмет іпотеки жодним чином не порушує права та законні інтереси співвласника предмету іпотеки - в той час коли останнім надавалась згода на укладення договору іпотеки.

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що апелянта, як дружину іпотекодавця, необхідно було залучити до участі у справі про звільнення майна з-під арешту, до уваги прийматися не можуть.

Статтею 2 КАС України (в редакції, яка діяла на день прийняття оскаржуваного рішення) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч.1), і що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 3).

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав особи саме у сфері публічно-правових відносин.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно з частиною третьою статті 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

За змістом частини першої статті 15 ЦПК України (в редакції чинній на день ухвалення судом оскаржуваного рішення) справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із передбачених статтею 11 ЦК України підстав у цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносинах, розглядаються судами у порядку цивільного судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, зокрема - щодо оскарження його дій та бездіяльності. Проте ця норма має застосовуватися з урахуванням положень статей 216, 386, 388, 392, 393 ЦК України щодо способів захисту права власності, а також положень Цивільного процесуального та Господарського процесуального кодексів України стосовно юрисдикції судів.

Крім цього, в постанові пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 року № 6 Про судову практику в справах про виключення майна з опису міститься розяснення про те, що в спорі про звільнення майна з-під арешту відповідачем є боржник, а виконавча служба залучається до участі у справі в якості третьої особи.

Таким чином, позовна вимога про звільнення майна з-під арешту, не є публічно-правовим спором, а тому такий спір підвідомчий суду загальної юридисдикції і підлягав розгляду в порядку цивільно-процесуального законодавства, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що даний спір повинен був розглядатись в порядку адміністративного судочинства, також до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 січня 2015 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 13 червня 2018 року.

Головуючий

Судді: