Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 183/3286/13-ц

провадження № 61-3549св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року у складі судді Городецького Д. І., додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2016 року у складі судді Городецького Д. І. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Рудь В. В., Ткаченко І. Ю., Повєткіна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 15 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № К-Д 014/02-40/538 про придбання нерухомого майна, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 116 000,00 доларів США строком до 13 грудня

2016 року, а позичальник зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних з 15 грудня 2006 року по 14 березня 2007 року та

13 % річних - з 15 березня 2007 року по 13 грудня 2016 року, здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до графіка погашення кредиту.

Додатковою угодою від 06 березня 2009 року № К-Д 014/02-40/538/1 врегульовано заборгованість за кредитним договором, строк сплати якої настав.

Відповідно до додаткової угоди від 30 квітня 2010 року № К-Д 014/02-40/538/2 врегульовано заборгованість за кредитним договором, строк сплати якої настав.

На забезпечення виконання зобов'язань із повернення кредитних коштів між

ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником 15 грудня 2006 року укладений договір іпотеки № 014/02-40/1240 на нерухоме майно, а саме: комплекс будівель та споруд (приміщення магазину, навіс, кіоск, кафе, покриття, огорожа) загальною площею 206,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Відомості щодо обтяження предмета іпотеки внесені до Державного реєстру іпотек 07 грудня 2006 року за № 10363791 та до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 07 грудня 2006 року за № 14233952.

Зобов'язання за кредитним договором банк виконав належним чином, перерахувавши кошти в сумі 116 000,00 доларів США на поточний рахунок боржника № НОМЕР_1, що підтверджується меморіальним валютним ордером

від 15 грудня 2006 року № 1.

На порушення умов кредитного договору позичальник зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим станом на 19 грудня 2012 року заборгованість за договором складає

87 108,81 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 19 грудня 2012 року становить 696 260,72 грн, з яких: 81 777,38 доларів США - непогашена сума кредиту, 5 331,43 доларів США - несплачені проценти,

1 157,62 доларів США - пеня.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 15 грудня 2006 року

№ 014/02-40/1240, а саме на нерухоме майно: комплекс будівель та споруд (приміщення магазину, навіс, кіоск, кафе, покриття, огорожа), загальною площею 206,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, для задоволення грошових вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 15 грудня 2006 року № 014/02-40/538 в сумі 696 260,72 грн шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 вересня 2014 року до участі у справі як третя особа залучено ОСОБА_5

ОСОБА_4 позовних вимог не визнала, та подала заперечення, в яких зазначила, що оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів наявності заборгованості у розмірі 696 260,72 грн, які позивач просить стягнути з неї шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, тому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованим та безпідставним, а позов не підлягає задоволенню.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 07 жовтня 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 15 грудня 2006 року № 014/02-40/538 у розмірі 87 108,81 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 грудня 2012 року становить 696 260,72 грн та складається із: непогашеної суми кредиту -

81 777,38 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 грудня 2012 року складає 653 646,60 грн; заборгованість за процентами - 5 331,43 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 грудня 2012 року складає 42 614,12 грн 12 коп.; пеня -

1 157,62 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 грудня 2012 року складає

9 252,85 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки

від 15 грудня 2006 року № 014/02-40/1240 - нерухоме майно: комплекс будівель та споруд (приміщення магазину літ. А, загальною площею 153,00 кв. м; навіс літ. Ж; кіоск літ. Е, загальною площею 6,00 кв. м; кафе літ. З, площею залу кафе 42,60 кв. м; покриття І; огорожа № 1, 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві приватної власності ОСОБА_4, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник не виконує основні зобов'язання, чим порушує умови кредитного договору, тому іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2016 року визначено початкову ціну предмета іпотеки за договором іпотеки від 15 грудня 2006 року № 014/02-40/1240 - нерухомого майна: комплекс будівель та споруд (приміщення магазину літ. А, загальною площею

153,00 кв. м; навіс літ. Ж; кіоск літ. Е, загальною площею 6,00 кв. м; кафе літ. З, площею залу кафе 42,60 кв. м; покриття І; огорожа № 1, 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, для його подальшої реалізації відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», а саме: ціна продажу предмета іпотеки повинна бути встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Додаткове рішення обґрунтоване тим, що відповідно до вимог статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка повинна бути встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня

2015 року, додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позов є незаконним та необґрунтованим, оскільки у позивача відсутній оригінал меморіального ордера від 15 грудня 2006 року № 1, відповідно до якого заявник отримала грошові кошти, тому вважає, що у відповідача не існує жодних зобов'язань перед позивачем, адже відсутні належні докази, на які посилається позивач на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, судом першої інстанції ухвалене додаткове рішення з грубим порушенням норм процесуального права, оскільки позовна заява не містить окремої позовної вимоги про визначення початкової ціни предмета іпотеки, щодо якої позивач подавав суду докази та пояснення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 07 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 лютого

2018 року касаційне провадження у цій справі було зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі

№ 235/3619/15-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 травня

2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 183/3286/13-ц.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 15 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і відповідачем

ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/02-40/538 про надання кредиту для придбання нерухомого майна, згідно з пунктами 2-4 банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 116 000,00 доларів США строком до 13 грудня

2016 року, а позичальник зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних з 15 грудня 2006 року по 14 березня 2007 року та

13 % річних - з 15 березня 2007 року по 13 грудня 2016 року, здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно графіка погашення кредиту (а. с. 5-12, 40-42).

Факт отримання позичальником кредитних грошових коштів у сумі 116 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 585 800,00 грн, підтверджується копією валютного меморіального ордера від 15 грудня 2006 року № 1 (а. с. 22).

Додатковою угодою від 06 березня 2009 року № К-Д 014/02-40/538/1 до кредитного договору від 15 грудня 2006 року № К-Д 014/02-40/538 та додатковою угодою

від 30 квітня 2010 року № К-Д 014/02-40/538/2 до кредитного договору від 15 грудня 2006 року № К-Д 014/02-40/538 врегульовано питання заборгованості за кредитним договором, строк сплати якої настав (а. с. 15-16).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 15 грудня 2006 року між ВАТ «РайффайзенБанк Аваль» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки № 014/02-40/1240, відповідно до умов якого остання в рахунок забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 15 грудня

2006 року № К-Д 014/02-40/538 передала банку в іпотеку нерухоме майно: комплекс будівель та споруд (приміщення магазину, навіс, кіоск, кафе, покриття, огорожа) загальною площею 206,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який стане власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Маймор С. Ю. Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстром № 5063 після реєстрації його в Державному реєстрі правочинів (а. с. 19-21).

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 припинила сплачувати за кредитом і відсотками за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим станом на 19 грудня 2012 року заборгованість становило 87 108,81 доларів США, що за курсом НБУ складає 696 260,72 грн, з яких: заборгованість за кредитом -

81 777,38 доларів США, що за курсом НБУ - 653 646,60 грн; заборгованість за процентами - 5 331,43 доларів США, що за курсом НБУ - 42 614,12 грн; пеня -

1 157,62 доларів США що за курсом НБУ - 9 252,85 грн, та підтверджується довідкою-розрахунком ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (а. с. 29-34).

У зв'язку з наявною заборгованістю за кредитним договором 09 червня 2012 року та 24 грудня 2012 року банк направив на адресу ОСОБА_4 вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, однак вимога позичальником не виконана (а. с. 25, 27).

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Крім того, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов'язків іпотекодавцем, суд приймаючи рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюється іпотекодержателем від свого імені, в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.При цьому незазначення судом лише у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 23 грудня 2105 року у справі № 6-1205цс15, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові

від 21 березня 2018 року № 14-11цс18, тому відсутні підстави для відступлення

від такого правового висновку.

Встановивши, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 цього закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, тому на підставі вищезазначених вимог суд першої інстанції в додатковому рішення визначив початкову ціну предмета іпотеки та правильно вирішив спір, з висновком якого погодився й апеляційний суд.

Доводи касаційної скарги про те, що у позивача відсутній оригінал меморіального ордера від 15 грудня 2006 року № 1, відповідно до якого заявник отримала грошові кошти, також відсутні оригінали кредитного та іпотечного договорів, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції спірні договори досліджені та їм надана належна оцінка, встановлені всі обставини справи, а в силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Крім того, доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення з грубим порушенням норм процесуального права, оскільки позовна заява не містить окремої позовної вимоги про визначення початкової ціни предмета іпотеки, щодо якої позивач подавав суду докази та пояснення, не заслуговують на увагу, оскільки резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 07 жовтня 2015 року, додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик