Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 757/4267/15-ц

провадження № 61-15011св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі - ПАТ «КиївЗНДІЕП») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просило визнати недійсним ордер від 04 липня 2013 року на житлову площу розміром 29,8 кв. м та 35 кв. м у гуртожитку АДРЕСА_1, виданий ПАТ «КиївЗНДІЕП» на ім'я ОСОБА_3, та виселити його разом із дружиною ОСОБА_4 із займаної житлової площі без надання іншого жилого приміщення

Позовна заява мотивована тим, що згідно із наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 31 жовтня 2012 року ОСОБА_3 призначено з 1 листопада 2012 року на посаду генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» на умовах контракту.

04 липня 2013 року ОСОБА_3 видано ордер на житлову площу розміром 29,8 кв. м та 35 кв. м у гуртожитку АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням умов контракту та трудової дисципліни згідно з наказом Міністерства Регіонального розвитку та будівництва України від 10 вересня 2014 року контракт з ОСОБА_3 розірвано та звільнено його з посади генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 12 вересня 2014 року.

Зазначає, що відповідачі не є аспірантами, не є працівниками ПАТ «КиївЗНДІЕП» і з ними не було укладено договору оренди/найму житла у зазначеному гуртожитку, тому вони незаконно займають спірне житлове приміщення та підлягають виселенню. Просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року, позов ПАТ «КиївЗНДІЕП» задоволено частково. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 з кімнати (блоку) АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ «КиївЗНДІЕП» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з гуртожитку скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення, оскільки ОСОБА_3 звільнений на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, а не з підстав порушення умов укладеного контракту.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового приміщення площею 29,8 кв. м. та 35 кв. м. у гуртожитку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції не дослідив належним чином причин звільнення ОСОБА_3 з роботи, яке відбулося у зв'язку з порушенням відповідачем трудової дисципліни.

Оскільки право на проживання у спірному жилому приміщенні ОСОБА_4 є похідним від права ОСОБА_3, тому вимоги до ОСОБА_4 про виселення також підлягають задоволенню.

У травні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, у якій просив рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував висновків і мотивів ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року. Виселення без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили трудові відносини з інших підстав, може бути виселено лише з наданням іншого жилого приміщення. Вважає, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з підстав, передбачених контрактом, а не за порушення трудової дисципліни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року справу № 757/4267/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 23 березня 2018 року справу № 757/4267/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року ПАТ «КиївЗНДІЕП» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що будинок АДРЕСА_1 є гуртожитком № 2 та знаходиться на балансі ПАТ «КиївЗНДІЕП».

Згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 31 жовтня 2012 року ОСОБА_3 призначено з 01 листопада 2012 року на посаду генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» на умовах контракту.

На підставі ордера від 04 липня 2013 року ОСОБА_3 було надано жиле приміщення розміром 29,8 кв. м та 35 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

У спірному жилому приміщенні, крім ОСОБА_3, також зареєстрована та проживає його дружина ОСОБА_4

Згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 10 вересня 2014 року контракт з ОСОБА_3 розірвано та звільнено його з посади генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 12 вересня 2014 року на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Контракт з ОСОБА_3 достроково розірвано у зв'язку з систематичним невиконанням обв'язків генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП», передбачених підпунктами «а», «б», «в», «г», «з», «і», «й», «к» пункту 5.3 розділу 5 контракту.

Відповідно до частини першої статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Оскільки контракт з ОСОБА_3 розірвано у зв'язку з систематичним невиконанням відповідачем обов'язків генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП», а спірне приміщення гуртожитку було надано йому у користування у зв`язку з роботою, тому висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для виселення відповідачів у справі без надання іншого жилого приміщення є правильним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та залишення без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат