Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 727/9372/16-ц

провадження № 61- 11097 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», державний реєстратор Чернівецької міської ради Карвацька Галина Федорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року у складі суддів: Литвинюк І. М., Половінкіної Н. Ю., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про припинення дії, яка порушує право.

Позов мотивовано тим, що 09 лютого 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит в розмірі 40000 Євро строком до 08 лютого 2017 року зі сплатою 9% річних. На забезпечення цього договору між банком та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, а також договір іпотеки, згідно якого він, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 передали в іпотеку банку належну їм на праві спільної власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У період з 05 березня 2007 року до 17 січня 2014 року на погашення кредиту сплачено 48 051,06 Євро, що за курсом Національного банку України на день здійснення платежу складає 351860,17 грн.

Отримавши від ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про усунення порушень кредитного договору, позивач звернувся до відповідача з пропозицією вирішити питання щодо дострокового погашення кредиту шляхом домовленостей.

З метою уникнення можливих неправомірних дій банку відносно звернення стягнення на предмет іпотеки, просив заборонити ПАТ КБ «ПриватБанк» вчиняти будь-які дії по переоформленню, примусовому стягненню, відчуженню квартири АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки й єдиним місцем проживання його сім'ї. Проте не дивлячись на наявність ухвали суду про забезпечення позову та накладення арешту на квартиру, державним реєстратором Карвацькою Г. Ф. здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив скасувати реєстрацію права власності від 13 грудня 2016 року та зобов'язати внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, залишивши право власності на квартиру за ним та його сім'єю згідно попередньої реєстрації; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути оригінал свідоцтва про право власності на житло від 06 березня 1998 року № 27331; визнати недійсними та такими, що втратили чинність кредитний договір № CVHMGA00000018 від 09 лютого 2007 року, договір поруки від 09 лютого 2007 року № CVHMGA00000018 та договір іпотеки від 09 лютого 2007 року № CVHMGA00000018.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 вересня 2017 року позов задоволено частково. Скасовано рішення про реєстрацію права власності від 13 грудня 2016 року № 18039748, прийняте державним реєстратором Карвацькою Г. Ф. та зобов'язано її внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме залишити право власності на вказане майно за позивачем згідно попередньої реєстрації за № 17755438.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Чернівецької філії КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_4 оригінал свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 06 березня 1998 року, виданого Департаментом ЖКГ Чернівецької міської ради.

Визнано таким, що втратив чинність кредитний договір укладений 09 лютого 2007 року № СVНМGА00000018 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

Визнано таким, що втратив чинність договір іпотеки від 09 лютого 2007 року № СVНМGА00000018 та скасовано заходи забезпечення на заборону відчуження предмета іпотеки, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на праві спільної власності.

Визнано таким, що втратив чинність, договір поруки № СVНМGА00000018 від 09 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перереєстрація за банком права власності на спірну квартиру, яка є предметом іпотеку відбулася неправомірно, оскільки вчинена під час дії ухвали суду про забезпечення позову; кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки втратили свою чинність унаслідок виконання позивачем грошових зобов'язань.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 вересня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 про зобов'язання повернути свідоцтво про право власності, визнання такими, що втратили чинність кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки скасовано й в задоволенні позовних вимог у вказаній частині відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з доведеності вимог ОСОБА_4 щодо неправомірності перереєстрації права власності за банком на предметі іпотеки під час дії ухвали суду про забезпечення позову та відсутності правових підстав для визнання кредитного договору, договорів іпотеки і поруки такими, що втратили чинність, оскільки відсутні докази виконання позивачем в повному обсязі основного зобов'язання щодо повного і своєчасного погашення кредиту.

23 лютого 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано те,що ним повністю виконані умови кредитного договору.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному суді відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Судами встановлено, що 09 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № СVНМGА00000018, згідно якого позивач отримав кредит в розмірі 40000 Євро строком до 08 лютого 2017 року зі сплатою 9% річних.

У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, а також договір іпотеки, за умовами якого відповідачу в іпотеку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка на праві спільної власності належить ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Через неналежне виконання ОСОБА_4 взятих на себе за договором кредиту зобов'язань щодо його своєчасного й повного погашення, банк надіслав позивачу 07 листопада 2016 року вимогу № 0.0.0.0/1-4516/4 про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту в 30-денний строк з дня отримання вимоги, та попередив, що у разі невиконання вказаної вимоги банк має право задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на нерухоме майно, яке передано в іпотеку банку, а саме квартиру АДРЕСА_1.

22 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з листом, у якому зазначив про наміри сплатити одноразову суму для закриття заборгованості та припинення дії кредитного договору.

28 листопада 2016 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, яка ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 листопада 2016 року задоволена й ПАТ КБ «ПриватБанк» заборонено вчиняти будь-які дії по переоформленню, примусовому стягненню, відчуженню нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, а саме трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, що належить на праві спільної власності ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Вказану ухвалу надіслано для виконання до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецького міського управління юстиції та 05 грудня 2016 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 19872145.

Проте не зважаючи на вказану ухвалу суду, 13 грудня 2016 року державним реєстратором Карвацькою Г.Ф. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 14, 157 ЦПК України 2004 року, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України 2004 року).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, 18 січня 2017 року № 6-2552цс16.

З огляду на викладене та встановлені судами у справі обставини і факти, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про скасування рішення від 13 грудня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки вказана квартира на час реєстрації права власності за банком перебувала під забороною на переоформлення та відчуження, що призвело до порушення прав ОСОБА_4

Вдповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (стаття 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

За системним аналізом зазначених норм права порука та іпотека припиняються в разі припинення основного зобов'язання, зокрема, на підставі виконанням.

На обґрунтування позовних вимог в частині зобов'язання повернути свідоцтво про право власності, визнати кредитний договір та договори поруки і іпотеки такими, що втратили чинність, ОСОБА_4 посилався на те, що ним повністю виконано зобов'язання за кредитним договором від 09 лютого 2007 року № CVHMGA00000018.

Проте, станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 не виконав зобов'язань за кредитним договором від 09 лютого 2007 року № CVHMGA00000018, що підтверджується наданим відповідачем розрахунком заборгованості та меморіальним валютним ордером. Лист ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07 квітня 2017 року про виконання зобов'язань за кредитною угодою, було видано відповідачем після списання наявної заборгованості на підставі переоформлення права власності на предмет іпотеки, що в подальшому скасовано. Будь яких інших належних та допустимих доказів крім зазначеного листа на підтвердження внесення грошових коштів в рахунок погашення заборгованості після направлення банком вимоги 07 листопада 2016 року і розгляду справи в суді позивачем в судовому засіданні не надано.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання повернути свідоцтво про право власності, визнати кредитний договір та договори поруки і іпотеки такими, що втратили чинність, через відсутність доказів виконання позивачем основного зобов'язання щодо повернення суми кредиту.

Наведені позивачем у касаційній скарзі доводи про повне виконання ним зобов'язань за кредитним договором, що є підставою для втрати чинності договорів кредиту, поруки та іпотеки, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик