КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/315/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 757/7994/17-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Телегіної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в особі Уповноваженого фондом гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання протиправними дій щодо нарахування відсотків за кредитним договором,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дельта Банк» про визнання протиправними дій щодо нарахування відсотків за кредитним договором, посилаючись на те, що АТ «Дельта Банк» не має права нараховувати їй як боржнику за кредитним договором відсотки за користування кредитними коштами, починаючи з дня відкриття ліквідаційної процедури, оскільки 02 жовтня 2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк». 02 жовтня 2015 року Правлінням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне та поверхневе з'ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, порушення норм процесуального права.

Вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишились норми матеріального права, якими врегульовано, що: банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг ( ст. 47 Закону України « Про банки і банківську діяльність») ; забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії ( ст. 17 вказаного Закону); з дня призначення уповноваженої особи Фонду, банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси ( ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, позивач вважає, що з моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідації ПАТ «Дельта Банк» фактично втратив статус банку та фінансової установи в цілому, його банківська діяльність припинилася, у зв'язку з чим банк втратив право на надання банківських та будь-яких інших фінансових послуг, зокрема щодо кредитування фізичних осіб та відповідне нарахування відсотків по кредитам.

Таким чином, відкликання банківської ліцензії, на думку скаржника, означає і припинення банком нарахування відсотків за кредитним договором як складової банківської діяльності, зважаючи на неможливість здійснення будь-яких банківських операцій, а тому нарахування і вказування у розрахунку заборгованості сум нарахованих відсотків до погашення з 02 жовтня 2015 року є неправомірним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Дельта Банк» вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Вказує, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами не відноситься до банківської діяльності в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також законодавством України не передбачено припинення кредитних зобов'язань боржників перед банком у випадку прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора.

17 жовтня 2018 року до апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_2, в яких вона просить розглянути справу за її відсутності, апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається також на те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним у даних правовідносинах і він не передбачає повноважень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення банківської діяльності по нарахуванню відсотків за договором кредиту, штрафу, комісії при ліквідації банку.

За правилами ч.2 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» нарахування відсотків за вкладами припиняється в останній день перед початком процедури виведення Фондом банку з ринку ( у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною 2 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - у день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку).

Таким чином, відкликання банківської ліцензії ( початок процедури ліквідації банку) означає і припинення банком нарахування відсотків за кредитним договором як складової банківської діяльності.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що 24 липня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 198208 швейцарських франків, з розрахунку 8,99 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 24 липня 2006 року по 23 липня 2017 року.

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

02 жовтня 2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк». 02 жовтня 2015 року Правлінням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

ОСОБА_2, посилаючись на ч. 9 ст. 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії, вважає, що АТ «Дельта Банк» не має права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, починаючи з 02 жовтня 2015 року (відкриття ліквідаційної процедури). Тому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування відсотків за кредитним договором за період з 02 жовтня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої дійшов висновку, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами не відноситься до банківської діяльності в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а законодавством України не передбачено припинення кредитних зобов'язань боржників перед банком у випадку прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позову є законними і обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Судом встановлено, що 24 липня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 198208 швейцарських франків, з розрахунку 8,99 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 24 липня 2006 року по 23 липня 2017 року.

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк - права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 4.1. кредитного договору, позичальник зобов'язується використати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, повернути одержаний кредит та сплатити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни, встановлені договором.

Відповідно до п. 1.2.2. кредитного договору, позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі - в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 23 липня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу II цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. договору.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатору банку» та постанови Правління Національного Банку України від 02 жовтня 2015 року за № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в АТ «Дельта Банк», починаючи з 05 жовтня 2015 року, відкрито ліквідаційну процедуру.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку :

1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку;

2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

3) строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав;

4-1) нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

5) відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю;

6) укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону:

7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

8) забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

З викладеного вбачається, що Закон України &q? в;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містить заборони щодо нарахування процентів після відкликання ліцензії.

Частиною 2 ст. 46 вказаного Закону передбачено випадки, коли нарахування відсотків може припинятись, а саме : нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси (п.4-1 ч. 2 ст. 46 Закону).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

Таким чином, нарахування відсотків за користування кредитними коштами не виноситься до банківської діяльності в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а законодавством України не передбачено припинення кредитних зобов'язань боржників перед банком у випадку прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відсутні підстави вважати, що по діючим кредитним договорам, за якими існує заборгованість у позичальника перед банком по процентах за користування кредитними коштами, нарахування процентів припиняється в зв'язку з прийняттям постанови НБУ про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, а повторюють доводи, викладені у позовній заяві, яким судом першої інстанції була надана належна правова оцінка.

Посилання апелянта на ч. 2 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою передбачено, що нарахування відсотків за вкладами припиняється в останній день перед початком процедури виведення Фондом банку з ринку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначеною нормою регулюються інші правовідносини , а саме - за договорами банківського вкладу.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.

Частиною 2 ст. 50 вказаного Закону визначено, що до ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що для формування ліквідаційної маси Уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України.

Пунктом 2.3 глави 2 розділу V «Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку», затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05.07.20102 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 1581/21893, передбачено, серед іншого, що з дня початку процедури ліквідації банку:

- банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

- нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку, у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно до п. 2.6 глави 2 розділу V зазначеного Положення Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій(им) особі(ам) Фонду на ліквідацію банку з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема: приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу та виконує функції з управління та продає майно банку; здійснює грошові операції (отримання коштів у рахунок погашення заборгованості боржниками неплатоспроможного банку).

Таким чином, спеціальним законодавством, що регулює порядок виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідацію банків, передбачено повноваження Фонду на здійснення грошових операцій - отримання коштів у рахунок погашення заборгованості боржниками неплатоспроможного банку, в тому числі і нарахованих відсотків.

Крім того, Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 372 від 05 лютого 2018 року главу 2 розділу V доповнено новим пунктом 2.19, яким передбачено, що умови реструктуризації кредитної заборгованості, що пропонуються позичальникам, затверджуються рішеннями виконавчої дирекції Фонду стосовно індивідуально визначених банків, певних категорій кредитної заборгованості та/або категорій позичальників і можуть передбачати, серед іншого, зміну графіка погашення заборгованості (строків і сум погашення основного боргу, сплати процентів/комісій).

Реструктуризація кредитної заборгованості, у тому числі продовження строку погашення заборгованості позичальником шляхом укладання додаткового договору, не є новим зобов'язанням позичальника та не є обміном або заміною зобов'язання позичальника щодо повернення заборгованості за кредитним договором, а також щодо сплати процентів та інших зборів за такою сумою на інше зобов'язання.

Таким чином, главою 2 розділу VПоложення про виведення неплатоспроможного банку з ринку передбачено нарахування процентів за кредитними договорами, строк виконання зобов'язань за якими не завершився.

Як вбачається з кредитного договору, укладеного 24 липня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2, кредит надано на строк до 23 липня 2017 року.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду України від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (у даному випадку - після 23 липня 2017 року) чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.