Дата документу 14.06.2018
Справа № 320/124/17
Провадження № 2/320/84/18
14 червня 2018 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді: Іваненко О.В.,
за участі секретаря: Лебідь М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що в ході виконання службового обов`язку в складі збройних сил при ліквідації наслідків аварії в зоні Чорнобильської АЕС він отримав захворювання, яке сталою причиною визнання його інвалідом 3 групи. Вказаним пошкодженням здоров`я йому завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, позбавленні можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійних болях та спазмах, перенесених стражданнях. З наведених підстав позивач, посилаючись на положення ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 23, 1167 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача 100 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди.
В судове засідання позивач не з`явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними. В матеріалах справи знаходиться відзив відповідача, згідно якого позивач не надав суду доказів, які свідчать про обставини отримання інвалідності з вини відповідача та наявність моральних страждань, внаслідок зазначеного пошкодження здоров`я. Позивач не надав доказів на підтвердження протиправності дій Міністерства Оборони України, тому підстави для задоволення даного позову відсутні. Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 21.10.2014 року у справі №3086гс14 є хибним, оскільки стосується іншої ситуації.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 1988 році в ході виконання службового обов`язку у складі Збройних Сил СРСР приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів війни та осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.7-10).
Згідно п. 1 ч. 1 ст.9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є, зокрема, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які бралибезпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.
Згідно історії хвороби № 2710 та виписок з історії хвороб №5393, №2686, №2915, ОСОБА_2 у 1988 році знаходився на ліквідації аварії на ЧАЕС, в результаті чого внаслідок травм, отриманих під час проходження військової служби, повинен періодично знаходитись на лікарняному, проходити медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки нові хвороби є наслідками контузії головного мозку, отриманої внаслідок ЗЧМТ, в результаті чого виникла атеросклеротична і дисциркуляторна енцефалопатія з вираженим антено-невротичним, вегето-судинним синдромами і помірним лікворо-гіпертензивним синдромом, спостерігаються напади втрати свідомості (а.с.15-27).
Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарняної комісії МО України по встановленню причинного зв`язку захворювань, контузій, травм, каліцтв № 91 від 05.02.2010 року, захворювання старшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 : «атеросклеротична і дисциркуляторна енцефалопатія з вираженим антено-невротичним, вегето-судинним синдромами і помірним лікворо-гіпертензивним синдромом», що підтверджено виписним епікризом в/ч НОМЕР_1 № 799 від 17.10.1988р., виписними епікризами Мелітопольської лікарні № 2 від 02.09.2005р., 07.02.2006р.,25.02.2008р., - є наслідком виконання обов`язків військової служби при ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС (а.с.14).
Згідно довідок МСЕК №480423, №007556 від 02.04.2013р. ОСОБА_1 встановлено ІІI групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, безстроково з втратою працездатності на 50 %. (а.с.11-12).
В судовому засіданні встановлено, що внаслідок отримання при виконанні обов`язків військової служби травм та захворювань, позивачеві завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, позбавленні можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійних болях та спазмах, перенесених стражданнях.
Порядок відшкодування моральної шкоди вперше в Україні на законодавчому рівні встановлено ст. 440-1 ЦК Української РСР в редакції Закону України від 6 травня 1993 р., в подальшому знайшов відображення в ст. 23, 1167 ЦК України, а також в спеціальній нормі ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
У відповідності зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка діяла на час виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права,
відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ч.1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
У відповідності зі ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Згідно положень ст.13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» саме держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов`язується відшкодувати її за:
1) пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;
2) втрату годувальника, якщо його смерть пов`язана з Чорнобильською катастрофою;
3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім`ї у зв`язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України.
На державу покладаються також зобов`язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач отримав захворювання, яке призвели до встановлення інвалідності, під час виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, що призвело до фізичного болю та моральних страждань внаслідок ушкодження здоров`я, він має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 23, 1167 ЦК України.
При цьому суд приймає до уваги, що хоча право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло під час дії ст. 440-1 ЦК Української РСР, але наслідки пошкодження здоров`я під час виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС носять триваючий характер та продовжуються до цього часу. Про це свідчать надані позивачем медичні документи.
Оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я не поширюється, суд вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачеві моральну шкоду відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 23, 1167 ЦК України.
При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги наступне.
Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно роз`ясненням, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи глибину моральних та психічних страждань позивача внаслідок пошкодження здоров`я, ступень втрати ним професійної працездатності внаслідок захворювання на 50%, стан його здоров`я на цей час, ступінь порушення нормальних життєвих зв`язків, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн., повністю задовольнивши позов.
Вказана сума підлягає стягненню з Міністерства оброни України, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 2 ЦК України держава України є учасником цивільних відносин.
Згідно зі ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про збройні сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.
Згідно зі ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України.
Таким чином, обов`язок держави відшкодувати позивачеві завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 р. у справі № 3-86гс14.
При вирішені справи суд критично ставиться до твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено спричинення моральної шкоди, внаслідок зазначеного пошкодження здоров`я, оскільки в судовому засіданні встановлена наявність у позивача захворювання, причиною якого стало виконання службових обов`язків, а згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1600грн00 коп.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 211, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. 2, 23, 170 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду О. В. Іваненко