Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 336/5352/17 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ 22-ц/778/1139/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Крилова О.В.

судді: Кухар С.В.

Воробйова І.А.,

розглянувши в порядку письмового позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про визнання рішення страховика незаконним,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 23.12.2013 року приблизно о 07.00 год. водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Mersedes Benz Sprinter 312D» р.н.НОМЕР_1 по вул.15 квітня в м. Тернопіль, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5, яка перетинала проїзну частину, в результаті чого пішохід ОСОБА_6 загинула на місці ДТП.

По факту ДТП було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Постановою слідчого від 26.02.2014 р. кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю у діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Кредо» згідно Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0393865.

19.12.2016р. позивач як особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, повідомила відповідача про настання страхового випадку та звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування шляхом перерахування на банківські реквізити уповноваженого представника.

11.02.2017р. відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачу з посиланням на те, що внаслідок ДТП, яка трапилась 23.12.2013р., цивільно-правова відповідальність застрахованої особи ОСОБА_4 не настала,тому зазначена вище подія хоча і належить до страхових ризиків, проте не породжує обов'язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.

Посилаючись на зазначені обставини, просила судвизнати рішення ТДВ «Страхова компанія «Кредо» № 37.7.0.0/256 від 17.02.2017 року про відмову у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_3 незаконним, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 судові витрати з оплати правової допомоги 4800 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано рішення ТДВ «Страхова компанія «Кредо» № 37.7.0.0/256 від 17.02.2017 року про відмову у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_3 незаконним.

Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 4800 грн.

Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТДВ «Страхова компанія «Кредо» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосований закон, зокрема ст. 1187 ЦК України.

Так, за доводами апеляційної скарги положення ст. 1187 у п. 5. передбачають, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

На думку відповідача та обставина, що постраждала переходила дорогу з грубим порушенням правил свідчить про наявність в неї умислу, який хоча і не є прямим , але вона усвідомлювала суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно-небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Відтак відповідач у апеляційній скарзі посилається на те, що шкода водієм забезпеченого транспортного засобу завдала внаслідок непрямого умислу потерпілої.

Такі висновки відповідача щодо правозастосування з посиланням на норми кримінального кодексу не можуть бути підставою для відмови у позові з огляду на наступне.

Класифікація форм вини особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння не може бути застосовані в даному випадку, позаяк в цивільному праві для характеристики поведінки особи, яка постраждала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки використовуються лише такі поняття як умисел або груба необережність.

Згідно із ч. 1 ст. 1193 ЦК України умисел потерпілого відноситься до юридичного факту, за наявності якого особа, яка завдала шкоди, безумовно звільняється від обов'язку її відшкодувати. Діяти умисно означає передбачати і бажати настання шкоди або свідомо її допускати. На відміну від кримінального законодавства, цивільне законодавство не поділяє умисел на прямий і непрямий, проте розрізняє грубу та просту необережність.

Згідно із ч. 2 ст. 1193 ЦК України, на розмір відшкодування завданої шкоди впливає тільки груба необережність потерпілого (нехтування правилами безпеки руху і т.п.).

Ст. 1193 ЦК України передбачає два випадки, за яких може мати місце груба необережність потерпілого: 1) наявність грубої необережності потерпілого з одночасною відсутністю вини особи, яка завдала шкоди, у разі настання відповідальності незалежно від вини; 2) має місце як груба необережність потерпілого, так і вина особи, яка завдала шкоди. Таким чином, згідно правил ч. 2 ст. 1193 ЦК України, суд, з врахуванням обставин справи, за наявності грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди, може зменшити розмір відшкодування.

Звільнення від відповідальності володільця джерел підвищеної небезпеки у разі навіть грубої необережності потерпілого, цивільне право не передбачає.

Відтак доводи відповідача про те, що цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу не настала є неспроможними.

Відповідачем по справі не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого., тому що за змістом закону умисел потерпілого в розумінні даної норми має бути спрямований саме на завдання собі шкоди, чого ані у кримінальній , ані у даній справі не встановлено.

Натомість за ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода,що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду,заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Стаття 1187 ЦК України встановлює правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб'єктного складу відповідальної особи (обов'язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Заперечуючи проти оскаржуваного рішення, відповідач посилається також на те, що особою, відповідальність якої застрахована не був виконаний обов'язок документального підтвердження ДТП та своєчасного повідомлення про його скоєння .

Зазначена обставина не може бути підставою для відмови у позові, тому що його предметом є лише рішення про відмову у відшкодуванні з підстав що не настала цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Інші рішення про відмову у виплаті відшкодування страховиком не приймалися.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної карги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26.03.2018 р.

Головуючий:

Судді: