АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №756/8759/17

провадження № 22-ц/796/673/2018

22 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Волошиної В.М.,

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Сокуренка Євгена Сергійовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року,

встановив:

29.06.2017 р. публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 31.10.2013 р. ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості і кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом №СП -2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 "Правил користування платіжною карткою".

ПАТ КБ "ПриватБанк" своїх зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі , надав відповідачу кредиту у розмірі, встановленому договором.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором .

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 14 червня 2017 року має заборгованість 14 641, 23 грн., яка складається з наступного: 461, 54 грн. - заборгованість за кредитом; 10 006, 30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 673, 39 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 14 641,23 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року у складі судді Диби О.В. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Є.С., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що 31.10.2013 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. На підставі вказаної анкети-заяви відповідач пройшов ідентифікацію в Приватбанку.

04.04.2014 року відповідачу була випущена кредитна картка "Універсальна Gold" № НОМЕР_2 зі строком дії до 31.01.2018 року.

Оскільки відповідача було ідентифіковано 31.10.2013 р., то при випуску картки 04.04.2014 р. підписання нової анкети не було потрібно.

З виписки по рахунку вбачається, що користуватися карткою відповідач почав 05.04.2014 р., а починаючи з 08.04.2014 р. почав користуватися кредитними коштами. Останній самостійний платіж відповідач здійснив 07.06.2014 р., а тому черговий наступний платіж відповідач повинен був здійснити до 25 числа наступного місяця, тобто до 25.07.2014 р. Оскільки відбулося часткове погашення кредиту за рахунок договірного списання, прострочене зобов'язання відповідача виникло лише 30.09.2014 р., з позовом до суду позивач звернувся 29.06.2017 року, а тому строк позовної давності пропущено не було.

Зазначив, що після закриття попередньої картки № НОМЕР_1, відповідачем було отримано картку № НОМЕР_2, за якою і виникла заборгованість.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ "ПриватБанк" - Олейнік Н.О. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. Після оголошення по справі перерви для витребування відповідної інформації з банку вказаний представник в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Пояснив, що 31.10.2013 р. підписав анкету - заяву та отримав кредитну картку НОМЕР_1, яку 01.04.2014 р. було закрито на його прохання, про що позивачем видано відповідну довідку (а.с.54).

В подальшому позивачем йому було видано нову кредитну картку, при цьому ніяких договорів з ним не підписувалось.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції встановлено, що 31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку "Універсальна" у розмірі 500 грн. зі сплатою 2,3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Заява позичальника разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача станом на 14 червня 2017 року складає 14 641, 23 грн., яка складається з наступного: 461, 54 грн. - заборгованість за кредитом; 10 006, 30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 673, 39 грн. - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив останній платіж 07.05.2014 р., черговий платіж мав здійснити 26.05.2014 р., станом на 01.04.2014 р. позивач знав про припинення дії платіжних карток і відсутності у відповідача необхідності у їх використанні. Звернувшись до суду з позовом 29.06.2017 р. позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року.

Судом першої інстанції не враховано, що останній самостійний платіж відповідачем було здійснено 07.06.2014 р., черговий платіж повинен був бути здійснений до 25 числа наступного місяця, а з позовом до суду позивач звернувся 29.06.2017 р., тобто в межах строку позовної давності.

Відмова суду першої інстанції у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності є необґрунтованою.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, змісту апеляційної скарги та не заперечується відповідачем, після підписання 31.10.2013 р. анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послугу ПриватБанку, відповідачу було видано картку НОМЕР_1, яку було закрито позивачем на прохання відповідача (а.с.54).

В подальшому, 04.04.2014 р. відповідачу була випущена кредитна картка "Універсальна Gold" № НОМЕР_2 зі строком дії до 31.01.2018 року. Позивач визнав, що при випуску нової картки підписання нової анкети не здійснювалось.

Відповідно до наданого суду розрахунку, останній також зроблено починаючи з 04.04.2014 р. - дати видачі нової кредитної картки.

За змістом п.1.4 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 30.04.2010 №223, в редакції, що була чинною станом на час виникнення спірних правовідносин, спеціальний платіжний засіб - платіжна картка, мобільний платіжний інструмент, інший платіжний інструмент, що виконує функцію засобу ідентифікації, за допомогою якого держатель цього інструменту здійснює платіжні операції з рахунку платника або банку, а також інші операції, установлені договором.

Відповідно до п.2.3 вказаного Положення, спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та

використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір).

Відповідно до п.2.4 вказаного Положення, договір укладається в письмовій формі. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.

Відповідно до п. 3.3 вказаного Положення, емітент визначає у внутрішньобанківських правилах та в договорах порядок кредитування користувачів у межах обраної кредитної схеми.

Кредитування користувачів для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів проводиться шляхом зарахування коштів на їх банківські рахунки. Емітент, якщо це передбачено кредитним договором, має право здійснювати кредитування споживачів у гривнях для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів без зарахування коштів на їх банківські рахунки, відображаючи такі операції за рахунками банку для обліку кредитів.

Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором.

Користувач на власний розсуд або відповідно до умов кредитного договору, якщо кредит має цільовий характер, частково або в повному обсязі використовує кредит протягом строку дії кредитного договору і зобов'язаний повернути кредит та проценти за користування ним на умовах, установлених кредитним договором.

Банк зобов'язаний після виконання взаємних зобов'язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним. Банк має право не видавати користувачу довідку, якщо з ним був укладений додатковий договір, один примірник якого надано користувачу, у якому викладені умови припинення дії основного договору (кредитного договору) та виконання взаємних зобов'язань щодо підтвердження повернення користувачем кредиту і процентів за користування ним, спеціального платіжного засобу, якщо він не передавався користувачу у власність.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком і клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Позивачем не надано суду доказів, що після закінчення строку дії кредитної лінії та закриття попередньої кредитної картки з відповідачем було переукладено кредитний договір на тих самих умовах, що і попередній договір.

Позивачу була надано можливість надати пояснення з приводу кількості виданих відповідачу кредитних карток, обставин переукладення договору на тих самих умовах, а також з приводу обґрунтованості розміру процентів - 10 006,30 грн. на суму заборгованості за кредитом - 461,54 грн., проте таким правом представник позивача не скористався. Жодних усних чи письмових пояснень з цього приводу позивач починаючи з 01 лютого 2018 року суду не надав, обґрунтовуючи свою позицію банківською таємницею та відсутністю відповідного письмового запиту суду.

Відповідно до положень ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналогічні положення мали і ст. 10, 11, 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

Виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності та диспозитивності, тієї обставини, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи у відповідності до ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Сокуренка Євгена Сергійовича задовольни частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 березня 2018 року.

Головуючий

Судді: