РІШЕННЯ

Іменем України

14.03.2018 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

Головуючого судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства " Приватбанк" до Львівського державного нотаріального архіву Львівської області за участю третьої особи ОСОБА_1 про визнання безпідставною постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.05.2016 року та зобов"язання відповідача видати ПАТ "Приватбанк" дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 15.07.2002 року за реєстровим №1-1496, спадкоємцем якого є ОСОБА_1, згідно спадкової справи № 476 від 15.07.2002 року Жовківської районної державної нотаріальної контори Львівської області та стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати незаконною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії з підстав неоднозначного розуміння ст. 53 Закону України «Про нотаріат» та стягнення судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 07 вересня 2010 року, задоволено позов ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки з правом позивача продати від власного імені будинок № 146 а по вулиці Л. Українки в м. Жовква для задоволення вимог за кредитним договором.

Рішення суду набрало законної сили.

Для продажу будинку (квартири) потрібний правовстановлюючий документ. Таким документом у данному випадку, є свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 15.07. 2002 року за реєстровим № 1496, і спадкоємцем згідно якого, є боржник ОСОБА_1 відповідно до спадкової справи № 476 від 15.07.2002 року, заведеної Жовківською районною державною нотаріальною конторою Львівської області. Боржник ОСОБА_1 посилається на те, що вона втратила оригінал свідоцтва, а без наявності цього документа стягувач не може укласти договору купівлі - продажу, так як відповідно до положень ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», угоди про відчуження, що підлягають реєстрації , посвідчуються за умови подання документів , що підтверджують право власності на майно, що відчужується.

12. 05.2016 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до Львівського державного нотаріального архіву Львівської област із заявою про видачу дубліката вказаного вище свідоцтва, однак архів своєю постановою від 17.05.2016 року № 1103/02-03 відмовив у вчиненні нотарільної дії, покликавшись на те, що така видача суперечить вимогам ст. 53 Закону України «Про нотаріат», оскільки запитуваний правовстановлюючий акт не був втрачений чи зіпсований, а ПАТ КБ «Приват Банк» не був стороною правочину.

З огляду на викладене, позивач вважає, що відмова у видачі правовстановлюючого документа є безпідставною та просить звернути увагу на те, що на даний час існує акт застосування законодавства, яким є судове рішення від 07.09.2010 року. Право на продаж іпотечного майна випливає із судового рішення.

Згідно ст. 53 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що дублікат нотаріально посвідченого документу видається лише юридичним і фізичним особам, за дорученням яких, або у відношенні яких здійснювалися нотаріальні дії. Згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку», передбачено право іпотекодержателя на продаж предмету потеки. Наявність у іпотекодержателя права продажу предмету іпотеки за логікою речей дозволяє йому отримувати усі документи, які необхідні для продажу, у тому числі й дублікати.

Наявна колізія між двома законами, на думку позивача, повинна вирішуватися на підставі положень пункту 2 Розділу VІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку».

Позивач уважає, що законодавчі та інші правові акти, прийняті до набрання чинності цим законом , застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Закон України «Про іпотеку» набрав чинності 01.01.2004 року, у той час, коли Закон України «Про іпотеку» набрав чинності 01.01. 1994 року.

Як зазнчає позивач, враховуючи зазначені правила вирішення існуючої колізії законів, ст. 53 Закону України «Про нотаріат» не підлягає застосуваню у разі, якщо за дублікатом документу звернувся іпотекодержатель.

Відтак, позивач уважає, що відповідач відмовив у видачі дубліката базпідставно та в супереч вимогам ст. 49 Закону України «Про нотаріат», яка дає вичерпний перелік підстав для відмови. Відмова нотаріуса у вчиненні нотаріалної дії з підстав неоднозначного розуміння рішень суду в цивільних справах не передбачена Законом України «Про нотаріат». Отже, вважає позивач, зазначена вище постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - є незакною.

Просить визнати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії Львівського державного нотаріального архіву Львівської області від 17.05.2016 року з підстав неоднозначного розуміння ст. 53 Закону України «Про нотаріат», зобовязати відповідача видати дублікат вказаного вище правовстановлюючого документу та стягнути судові витрати, понесені у звязку з судови розглядом спору.

В судове засідання позвач не прибув, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника, просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні факт виненсення постанови про відмову у видачі дубліката підтвердила однак позовні вимоги заперечила, покликаючись на дотримання вимог Закону України «Про нотаріат», який є основним законодавчим документом, що регламентує робуту нотаріуса. Тому при вирішенні заяви позивача застосовувався саме цей закон, та надала письмові пояснення аналогічного змісту. Згідно пояснень, представник відповідача також зазначає, що при прийнятті рішення приймалися до уваги вимоги п.1.1 Гл. 22 Порядку вчинення нотаріальних дій, де зазначено: « Уразі втрати або зіпсування документа, посвідченого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялась нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого чи зіпсованого документа». Нею, завідувачем нотаріального архіву, винесено постанову за вих. № 1103/02-03 від 17.05.2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Таке рішення приймалося тому, що нотаріальний документ не був втрачений чи зіпсований та ВАТ КБ «Приват Банк» не був стороною правочину, законних підстав щодо видачі представнику позивача дубліката, не має. Вважає позов безпідставним та необгрунтованим.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши їх в сукупності з поясненнями сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено, що позивач набув права продажу майна іпотеки на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Для реалізації свого права на продаж вказаного майна, яке позивач набув за рішенням суду, необхідно правовстановлюючі документи на це майно, що вимагається законодавчими нормами Закону України «Про нотаріат».

Відповідач - боржник у цивільній справі ОСОБА_1І відмовилася надати позивачу іпотекодержателю правовстановлюючі документи на іпотечне майно, покликавшись, що втратила такий.

12. 05. 2016 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до Львівського державного нотаріального архіву Львівської області із заявою про видачу дубліката вказаного вище свідоцтва, однак архів своєю постановою від 17.05.2016 року № 1103/02-03 відмовив у вчиненні нотарільної дії, покликавшись на те, що така видача суперечить вимогам ст. 53 Закону України «Про нотаріат», оскільки запитуваний правовстановлюючий акт небув втрачений чи зіпсований, а ПАТ КБ «Приват Банк» не був стороною правочину.

В узагальненні, яке проведено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні, і яке листом від 07.02.2014 р. доведене до відома судів нижчих ланок, в п.9 зазначено, що позови у справах зазначеної категорії мають задовольнятися за умови подання належних та допустимих доказів з урахуванням вимог статей 57, 66 ЦПК України ( в редакції Закону 2004 року).

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України, є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отримання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії має важливе значення, оскільки з часу відмови обчислюється строк для звернення до суду, і надання належної оцінки обґрунтованості вимог позивача неможливо без зясування причин та мотивів відмови у вчиненні нотаріальної дії.

При цьому судам слід враховувати, що відсутність постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії не є безспірною підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії є доказом певної дії, а відсутність доказу не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Судам слід памятати про те, що особа, яка звертається до суду з позовом щодо відмови у вчиненні нотаріусом тієї чи іншої дії, повинна надати до позовної заяви постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка ним виноситься відповідно до вимог ч. 4 ст. 49 Закону № 3425-XII, та притримуватися при розгляді справ цієї категорії рекомендацій ВССУ, викладених у листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (лист ВССУ № 24-753/0/4-13).

При цьому суд враховує, що факт наявності постанови сторонами не оспорюється, а відповідачем визнається.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного.

Позивач набув права на іпотечне майно та право розпоряджатися ним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України (в редакції Закону 2017 року), судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Із рішення суду не вбачається, що позивач мав право на отирмання дублікатів правовстановлюючих документів на іпотечне майно, хоч за ним визнано право на продаж такого майна.

Відповідач примав рішення на підставі Закону України «Про нотаріат» та відповідного порядку вчинення нотаріальних дій. Перевіряючи дії відповідача вимогам вкзаного Закону та Положення, такі у повній мірі відповідали їх вимогам.

Суд також приймає до уваги той факт, що позивач сам визнає наявність колізії між Законом України «Про іпотеку» та Законом України «Про нотаріат».

При цьому, суд визнає, що усунення вказаної колізії не відноситься до компетенції нотаріуса, а застосування іншого закону в супереч Закону України «Про нотаріат» нотаріус теж не міг, оскільки профілюючим законом не передбачено таких рішень.

Відтак, суд визнає, що відповідач приймаючи оспорюване рішення , в частині застосування ст. 53 Закону України «Про нотаріат» діяв правильно.

Разом з тим, суд вважає, що в даному випадку порушується право позивача на вчинення дій відносно іпотечного майне, у спосіб та порядку визначеному судовим рішенням, яке набрало законної сили та підлягає виконанню.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить із положень ст. 5 ЦПК України ( 2017р.) відповідно до якої, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зважаючи на колізію двох законів, - Закону України «Про нотаріат» та Закону України «Про іпотеку» суд визначає спосіб захисту прав позивача шляхом зобовязання відповідача видати дублікат правостановлюючого документа на іпотечне майно.

Встановивши відсутність неправомірних дій відповідача при прийнятті спірної постанови та факт невизнаного права позивача на отримання дубліката правовстановлюючого документа на іпотечне майно, у звязку з чим позов задовільняється частково, суд приходить до висновку, що судові витрати підлягають стягненню відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України.

Відтак, з бюджетних асегнувань Львівського державного нотаріального архіву Львівської області на користь Публічного акціонерного товариства " Приватбанк" підлягають стягненню судові витрати в розмірі 689 ( шістсот вісімдесят дев"ять) грн. 00 коп. На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 18, 81, 141, 258,259, 263-265 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задоволити частково.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства " Приватбанк" до Львівського державного нотаріального архіву Львівської області за участю третьої особи ОСОБА_1 про визнання безпідставною постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії Львівського державного нотаріального архіву Львівської області від 17.05.2016 року з підстав неоднозначного розуміння ст. 53 Закону України " Про нотаріат" , за безпідставністю таких.

Зобов"язати Львівський державний нотаріальний архів Львівської області видати ПАТ "Приватбанк" дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 15.07.2002 року за реєстровим №1-1496, спадкоємцем якого є ОСОБА_1, згідно спадкової справи № 476 від 15.07.2002 року Жовківської районної державної нотаріальної контори Львівської області.

Стягнути із Львівського державного нотаріального архіву Львівської області ( м. Львів, вул. Здоров"я, 9-а) на користь Публічного акціонерного товариства " Приватбанк" ( ЄРДПОУ 14360570, р/р 0001, МФО 305299) судові витрати в розмірі 689 ( шістсот вісімдесят дев"ять) грн. 00 коп.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю таких

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через суд, що постановив рішення.

Суддя В . Кузь