Справа № 126/2138/17
Провадження № 22-ц/772/1296/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 рокуСправа № 126/2138/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач - відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - позивач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_5, на ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року, (головуючий суддя Гуцол В.І.), постановлену об 15:51 год. у приміщенні Бершадського районного суду Вінницької області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У провадженні Бершадського районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року справу об'єднано в одне провадження із цивільною справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, мотивуючи її тим, що, оскільки ОСОБА_4 до теперішнього часу не відшкодував йому шкоду, спричинену його протиправними діями, то може здійснити відчуження на користь будь-якої іншої особи належне йому на праві власності майно з метою невідшкодування шкоди. Це, на його думку, може значно утруднити або, взагалі, зробити неможливим виконання рішення суду в частині відшкодування спричиненої шкоди.

В зв'язку із цим ОСОБА_3 просив вжити заходів забезпечення позову шляхом отримання з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформації про наявність у ОСОБА_4 об'єктів рухомого та нерухомого майна, які перебувають у його власності; з Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області інформації про наявність у ОСОБА_4 транспортних засобів, які перебувають у його власності. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ОСОБА_4, що перебуває у його власності. До набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо майна ОСОБА_4, яке перебуває у його власності.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову повернуто заявнику.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду від 19 квітня 2018 року ОСОБА_3 через свого представника - адвоката ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 просив скасувати повністю ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Апеляційна скарга аргументована тим, що зважаючи на вимоги Закону України «Про захист персональних даних», ОСОБА_3 фактично позбавлений права збирати, зберігати та використовувати персональні дані іншої особи навіть і для захисту своїх прав та інтересів. На його думку суд першої інстанції формально підійшов до розгляду заяви про забезпечення позову, що призвело до порушення принципу змагальності сторін у відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції учасники справи та їх представники не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи, тому відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам Закону оскаржувана ухвала районного суду не відповідає.

Постановляючи ухвалу про повернення заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заяву подано без додержання вимог статті 151 ЦПК України, а саме у порушення п. 7 ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві не зазначені інші відомості, потрібні для забезпечення позову, зокрема, яке саме майно і де воно знаходиться. Відтак, районний суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування положення ч. 9 ст. 153 ЦПК та повернення заяви про забезпечення позову заявнику.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Апеляційним судом при дослідженні матеріалів справи встановлено такі обставини.

19 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення його позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Зі змісту позовної заяви убачається, що ціна позову, вказана ОСОБА_3, становить 55274,70 грн.

У поданій заяві про забезпечення позову ОСОБА_3 просить про накладення арешту на все майно ОСОБА_4, що перебуває у його власності та заборону будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо майна ОСОБА_4, яке перебуває у його власності. Разом з тим, заявник не конкретизує щодо якого саме майна слід вжити заходів забезпечення позову та не вказує про наявність такого майна, посилаючись на неможливість отримання ним даних про належне ОСОБА_4 майно, пов'язану із обмеженнями, встановленими Законом України «Про захист персональних даних», та при цьому вважає, що в даному випадку лише суд зможе отримати відповідну інформацію про майно, яке перебуває у власності ОСОБА_4, тому просить суд про вжиття заходів щодо отримання такої інформації із відповідних реєстрів та баз даних.

Відповідно до ч.1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Стаття 150 ЦПК України визначає види забезпечення позову.

Зокрема, згідно із п.1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Разом з тим, за змістом п. 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися також іншими заходами, крім визначених у пунктах 1-9 цієї частини.

Вимоги щодо змісту і форми заяви про забезпечення позову визначає ст. 151 ЦПК України. Як убачається із змісту ч. 1 ст. 151 ЦПК України, найменування майна, щодо якого слід вжити заходи забезпечення та його місцезнаходження не входить до переліку відомостей, які повинна містити заява про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 9 ст.153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Разом з тим, як убачається, перелік, наведений у ч. 1 ст. 151 ЦПК України, не є вичерпний, саме тому суд першої інстанції з посиланням на п. 7 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, вважає що інформація про майно та його місцезнаходження відноситься до інших відомостей, потрібних для забезпечення позову.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2,8 ЦПК України.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Повноваження суду першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 22.12.2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», роз'яснено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів».

Враховуючи те, що законодавство не визначає які категорії відомостей можуть бути визначені як інші відомості, потрібні для забезпечення позову, зазначені відомості залежать від характеру спірних правовідносин, видів забезпечення позову, стадії розгляду, на якій вони застосовуються та від інших обставин, і лише можуть бути визначені судом як істотні в контексті позитивного вирішення заяви.

Крім того, забезпечуючи здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін, суд у відповідності до положень п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених законом.

Однак, зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги, щодо того, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду поданої ОСОБА_3 заяви про забезпечення позову, не врахував, що згідно із вимогами Закону України «Про захист персональних даних» збирання персональних даних є складовою процесу їх обробки, що передбачає дії з підбору чи впорядкування відомостей про фізичну особу, і може здійснюватися лише за згодою суб'єкта персональних даних, а поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ст. ст. 11, 12, 14 Закону України «Про захист персональних даних»). В зв'язку із викладеним суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у місцевого суду не було достатніх правових підстав для повернення заявникові його заяви про забезпечення позову в зв'язку з невідповідністю її вимогам ст. 151 ЦПК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що при постановленні судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, має місце порушення норм процесуального закону.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції перешкоджає подальшому розгляду заяви ОСОБА_3 та вирішенню питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, відтак залишатись в силі не може, оскільки судом при її постановленні не в повній мірі було з'ясовано обставини стосовно відповідності її вимогам процесуального закону з урахуванням обставин даної справи та характеру спірних правовідносин, а тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до місцевого суду для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 367, 379, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - адвокатом ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: