Ухвала

06 червня 2018 року

місто Київ

справа № 727/1568/16-ц

провадження № 61-5048св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року у складі судді Смотрицького В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Савчук М. В., Чупікової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом, уточненим протягом розгляду справи, до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 24 049, 58 дол. США, а також судових витрат.

Банк на обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 листопада 2006 року між сторонами укладений кредитний договір № 36789-сred, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 6 000, 00 дол. США на строк до 10 листопада 2008 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідач, порушуючи умови кредитного договору, свої зобов'язання не виконав, своєчасно не повернув банку грошові кошти для сплати заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку із зазначеним, станом на 14 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 24 049, 58 дол. США, з яких: 4 764, 22 дол. США - заборгованість за основною сумою кредиту, 19 285, 36 дол. США - заборгованість за процентами.

За уточненими вимогами банк просив стягнути з відповідача на свою користь у межах передбаченого договором п'ятирічного строку позовної давності суму заборгованості за процентами, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом, за період з 19 лютого 2011 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 16 179, 28 дол. США, що за курсом НБУ станом на 19 лютого 2016 року еквівалентно 428 103, 75 грн.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовуючи свої вимоги нормами статей 256, 525, 527, 530, 1054 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 5.6 кредитного договору строк позовної давності визначений тривалістю у 5 років, проте з моменту виникнення права пред'явлення вимоги до подання позову минуло 8 років і 7 місяців, а з часу закінчення визначеного договором строку його виконання, тобто з листопада 2008 року до подання позовної заяви - більш ніж 7 років, отже строк позовної давності сплинув. Оскільки клопотання про поновлення строку від позивача не надходило, до суду подана заява про застосування строку позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що після уточнення позовних вимог банк просив стягнути з відповідача на його користь у межах передбаченого договором п'ятирічного строку позовної давності суму заборгованості за процентами, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом за період з 19 лютого 2011 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 16 179, 28 дол. США. Проте банк не врахував змісту норми статті 266 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності до основної вимоги унеможливлює стягнення і процентів, що розраховуються, виходячи з суми кредиту.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у вересні 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. Заявник зазначив, що оскільки грошові кошти за кредитним договором відповідачем повернуто не було, правовідносини сторін є дійсними, тому проценти за кредитом та пеня за процентами підлягали стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, що й було складовою позовних вимог банку. Обґрунтовуючи правову позицію, банк посилався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 30 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 30 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для зупинення касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 415 ЦПК процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року справу № 444/9519/12-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Направляючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції врахував, що суд апеляційної інстанції встановив кінцевою датою повернення кредиту 03 червня 2008 року. Позивач звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права у грудні 2012 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. З урахуванням відсутності заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором відмовлено.

Не погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції, позивач у касаційній скарзі посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. У цій справі Верховний Суд України встановив, що банк звернувся до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості, процентів і неустойки з пропуском позовної давності. Постанова обґрунтовувалась тим, що право на звернення з позовом виникло 11 січня 2009 року, через 3 роки строк на таке звернення сплив, а банк звернувся до суду 16 квітня 2014 року, проте проценти за кредитом і пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності. Оскільки кошти за кредитним договором у відповідному розмірі повернуті не були, тому позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також бере до уваги постанову Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16. У цій постанові зазначено, що згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15.

Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що у справі № 444/9519/12-ц на вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Аналіз релевантних норм права дав підстави для висновку, що стаття 266 ЦК України встановлює, що позовна давність стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом позовної давності щодо основної вимоги, у зв'язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів і пені поза її межами. Сплив позовної давності не припиняє зобов'язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, до закінчення перегляду справи.

Враховуючи, що серед доводів досліджуваної касаційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, щодо можливості стягнення процентів у межах строку позовної давності до дати подання позову, що становить причину направлення справи № 444/9519/12-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду визнає за обґрунтоване зупинити касаційне провадження у справі, що переглядається.

Керуючись пунктом 10 частини 1 статті 252, пунктом 10 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 727/1568/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2016 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик