КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/1221/18 Головуючий у 1 інстанції: Бондаренко О.В.
провадження №22-ц/824/1928/2018 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2018 року у складі судді Бондаренко О.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом про вселення, який обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12.10.2015 року, яка була подарована їй чоловіком ОСОБА_5

Зазначала, що у квартирі проживає колишня дружина чоловіка ОСОБА_4 з сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вона, як власник квартири, не має можливості належним чином користуватися квартирою у зв'язку з тим, що відповідачка перешкоджає їй. Протягом тривалого часу вона вела переговори з відповідачкою щодо житлового приміщення, однак це не призвело до бажаного результату.

На даний час вона разом із неповнолітніми дітьми проживає у будинку свого батька в АДРЕСА_2 але бажає проживати у вказаній квартирі, як власник даного житла.

У зв'язку з наведеним звернулася до суду із зазначеним позовом і просила вселити її до житлового приміщення АДРЕСА_3 та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2018 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_3 до житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, оскільки його не було залучено до розгляду у справі, а оскаржуваним рішенням порушено його права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не надала до суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження того, що вселення позивачки, як власника, до житлового приміщення квартири може порушувати її права чи права інших осіб.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, який ІНФОРМАЦІЯ_12 року помер.

Позивачка разом із дітьми: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 який складається з трьох житлових кімнат загальною площею будинку 66,2 кв.м. та житловою - 45,8 кв.м. Вказаний будинок належить на праві власності матері позивачки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8, яка також проживає у вказаному житловому приміщенні разом з чоловіком ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_9, та сином ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_10, що підтверджено матеріалами справи (а.с.10, 11, 48, 62-67).

Крім того, судом встановлено, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 12.10.2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за №2454, та внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 12.10.2015 року, що підтверджено матеріалами справи (а.с.4-6).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_11, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 від 06.06.1992 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2009 року, яке набрало законної сили 28.12.2009 року. Зареєстрована та проживає від 01.08.1995 року в квартирі АДРЕСА_1 разом з дітьми: ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що відповідачка перешкоджає їй у вільному володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_3, на підтвердження чого подала до суду висновок Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 31.10.2017 року (а.с.21).

Як вбачається з даного висновку, дільничним офіцером поліції в ході перевірки заяви позивачки від 25.10.2017 року щодо неможливості потрапити до квартири, яка є її власністю, було встановлено, що вказана квартира подарована ОСОБА_3 її чоловіком у 2015 року, але вони у квартирі не проживали, а проживала перша дружина чоловіка з його дітьми. У 2016 році ОСОБА_5 помер і ОСОБА_3 попросила ОСОБА_4 та її дітей звільнити квартиру, але остання відмовилася і пояснила, що проживає з дітьми у вказаній квартирі 22 роки і квартиру звільнить лише по рішенню суду.

В суді першої інстанції під час судового розгляду справи відповідачка підтвердила, що дійсно не допустила позивачку до квартири, так як вважає дану квартиру особистою, а договір дарування від 12.10.2015 року недійсним, але не надала до суду жодного належного та допустимого доказу в підтвердження даних обставин та не зверталася до суду з позовом щодо визнання вказаного договору недійсним.

Також відповідачка зазначала, що у спірному житловому приміщенні немає належних житлових умов для проживання позивачки з дітьми, так як квартира двокімнатна і є неможливим проживання у ній різного полу дітей.

Проте, суд вірно вважав, що вказані обставини можуть бути предметом розгляду питання щодо визначення порядку користування квартирою, а в даному спорі не впливають на вирішення питання щодо вселення позивачки, як власника, до житлового приміщення, і крім того, не ставилося питання щодо вселення неповнолітніх дітей.

Відповідачка також посилалася на те, що в договорі дарування квартири колишній власник квартири надав розпорядження щодо подальшого її проживання та реєстрації у квартирі без вказівки терміну, а усі речі домашньої обстановки та вжитку, що їм належать, будуть залишатися там само, тому вона є власником речей у квартирі і має право проживати у житловому приміщенні разом з дітьми, а не позивачка.

Так, з п.3.6 розділу 3 Гарантії Договору дарування квартири від 12.10.2015 року (а.с. 4- на звороті) зазначено, що згідно з довідкою, виданою КП БМР ЖЕК № 6 від 07.10.2015 року за №2091, у вказаній квартирі зареєстровані - ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і надалі будуть зареєстровані та будуть проживати за вказаною адресою без вказівки терміну проживання та реєстрації, а також усі речі домашньої обстановки та вжитку, що належать їм, будуть залишатися там само.

Отже, ОСОБА_5, з чим погодилася позивачка, на дату підписання даного договору, гарантував відповідачці та синам, що вони залишаються проживати та перебувати на реєстраційному обліку в квартирі АДРЕСА_1 без вказівки терміну проживання.

Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тобто, з моменту смерті фізична особа не може мати цивільних прав та обов'язків.

Статтею 158 ЖК України, передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Права власника квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Передбачаючи право власника квартири на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України).

Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 ЖК України).

Тобто, припинення права власності особи на квартиру припиняє право цієї особи та членів її сім'ї на користування даною квартирою.

Проте, в даному випадку, як вірно зазначив суд першої інстанції, предметом спору є вселення позивачки до квартири, а питання щодо права користування відповідачки квартирою після зміни її власника, порядку користування житловим приміщенням, розпорядження квартирою чи щодо недійсності договору дарування, на що посилається відповідачка, не є предметом розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачкою доведено в судовому порядку, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, а відповідачка порушує її право власності, а саме, право на вільне користування житловим приміщенням квартири та не визнає її законне володіння квартирою, що також підтвердила в судовому засіданні відповідачка.

За наведених вище підстав не підлягає до задоволення апеляційна скарга ОСОБА_2, оскільки позивачка є власником квартири, має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, і розпоряджатися житлом на власний розсуд, а апелянтом ОСОБА_2 не наведено в апеляційній скарзі та не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення своїх прав, свобод та інтересів при вселенні позивачки, як власника, до житлового приміщення квартири.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: