Номер справи 237/3565/17
Номер провадження 2/237/149/18
УХВАЛА

17 квітня 2018 року м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Медведського М.Д.,

при секретарі Готовщиковій Т.О.,

за участю ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Курахове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Марїнського районного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення матеріальної та моральної шкоди.

23.03.2017 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_5 Міністрів України ОСОБА_3 про залучення Уряду Російської Федерації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, оскільки рішення в справі може вплинути на їх права та обовязки. Своє клопотання обґрунтував наступним. Так, позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що з 08 червня 2015 року позивач втратила контроль над своєю квартирою через постійні обстріли м. Марїнка. Згідно акту від 18.07.2016 року, складеного посадовими особами військово-цивільної адміністрації м. Марїнка Донецької області, ОСОБА_1 є постраждалою під час проведення АТО і повністю втратила нерухомість і майно, яке знаходиться в нерухомості. У звязку із викладеними обставинами, позивач просить стягнути з держави Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України, Державної казначейської служби України, Міністерства оборони України на її користь заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 200000 грн. Вважає, що згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. У преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено: «Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних зєднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України». Далі у вказаному Законі визначено: «.... дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей. Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних обєктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань...». Частиною третьою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Тому вважає, що відповідальність за шкоду, яка завдана Позивачу несе Російська Федерація. Виходячи з викладеного, у разі задоволення позовних вимог Позивача Україна матиме змогу звернутися з позовом до Російської Федерації в порядку регресу, оскільки діяльність осіб, що воюють проти українських військових на в числі так званих «ДНР» та «ЛНР», планується та контролюється Російською Федерацією. Вважає за необхідне залучити до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Російську Федерацію в особі Уряду Російської Федерації, що відповідно до ст. 1 Федерального конституційного закону РФ від 17 грудня 1997 року N 2- ФКЗ "Про Уряд Російської Федерації" очолює єдину систему виконавчої влади в РФ. З метою належного повідомлення Російської Федерації, як заінтересованої особи необхідно застосовувати положення Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, що ратифікованої Законом України 19 жовтня 2000 року N2052-III, згідно зі ст. 1, якої вона застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. На підставі принципу суверенної рівності держав, закріпленого у п. 1 ст. 2 Статуту Організації Об'єднаних Націй, держави є рівними між собою і жодна з них без її згоди не підсудна судам іншої. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представників і консульських установ застосовується судовий імунітет. Така ж позиція висловлена у п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». У справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, застосовується судовий імунітет. У зв'язку із цим пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України (п.6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом». Отже, для залучення до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, важливе значення має зясування питання, чи існує згода компетентних органів держави Російська Федерація на розгляд справи у судах України. Провадження в справі просив зупинити.

Крім того, 29.03.2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_5 Міністрів України ОСОБА_3 про забезпечення судових витрат відповідача. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що позивач надав заяву про збільшення розміру позовних вимог та навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести відповідач у звязку із розглядом справи. Так, 1485,6 грн. це проведення судової експертизи для визначення вартості квартири позивача, 1948,30 грн. витрати на оплату праці представника відповідача, 400 грн. витрати на відрядження працівника для ознайомлення з матеріалами справи. З зазначених підстав просить визначити попередню суму судових витрат ОСОБА_4 Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України, повязаних з розглядом справи у сумі 3833,9 грн. та зобовязати ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок суду попередньо визначену суму судових витрат ОСОБА_4 Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України, повязаних з розглядом справи.

Також 05.03.2018 року від Міністерства оборони України до суду надійшло доповнення до заперечення проти позову ОСОБА_1

Також в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 надала відповідь на відзив відповідача представника ОСОБА_5 Міністрів України.

В підготовчому судовому засіданні позивач та її представник проти задоволення клопотань відповідача - представника ОСОБА_5 Міністрів України ОСОБА_3 заперечували, але обґрунтованих пояснень не надали, при цьому не заперечували, що військовий конфлікт стався через збройну агресію Російської Федерації.

Представник відповідача ОСОБА_5 Міністрів України ОСОБА_3 просив задовольнити його клопотання про залучення РФ в якості третьої особи і зупинення розгляду справи та про забезпечення судових витрат відповідача.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріли справи, вважає за необхідне клопотання представника відповідача ОСОБА_5 Міністрів України ОСОБА_3 про залучення Уряду Російської Федерації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог та зупинення провадження в справі задовольнити, в задоволенні його клопотанні про забезпечення судових витрат відповідача вважає необхідним відмовити.

Так, частиною третьою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Тому вважає, що відповідальність за шкоду, яка завдана Позивачу несе Російська Федерація. Виходячи з викладеного, у разі задоволення позовних вимог Позивача Україна матиме змогу звернутися з позовом до Російської Федерації в порядку регресу, оскільки діяльність осіб, що воюють проти українських військових на в числі так званих «ДНР» та «ЛНР», планується та контролюється Російською Федерацією.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 ЦПК України якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обовязки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Згідно п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 87 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним задовольнити клопотання представника відповідача про направлення судового доручення до РФ та зупинення провадження в справі, оскільки майно, про відшкодування вартості якого позивач заявляє позовні вимоги знаходиться на лінії зіткнення із збройними формуваннями окупованих територій Донецької області, відтак держава Україна як відповідач може мати правові підстави для спору щодо відшкодування вартості в порядку регресу до Російської Федерації.

Також суд вважає необхідним зупинити розгляд справи до отримання волевиявлення Російської Федерації щодо участі у даній справі, оскільки в разі надання згоди Російською Федерацією на участі у справі в якості третьої особи, проведення розгляду справи до доручення такої третьої особи буде порушувати процесуальні права такої особи, відтак подальший розгляд справи суд вважає неможливим до вирішення питання про залучення/незалучення всіх зацікавлених осіб.

Щодо заявленого клопотання відповідача про забезпечення судових витрат відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 134 ЦПК України суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), повязаних з розглядом справи або певною процесуальною дією.

Згідно ч. 4 ст. 135 ЦПК України як захід забезпечення судових витрат суд з урахуванням конкретних обставин справи має право, за клопотанням відповідача, зобовязати позивача внести на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат відповідача на професійну правничу допомогу та інших витрат, які має понести відповідач у звязку із розглядом справи (забезпечення витрат на професійну правничу допомогу).

Таке забезпечення судових витрат застосовується, якщо:

1) позов має ознаки завідомо безпідставного або інші ознаки зловживання правом на позов; або

2) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові.

Таке забезпечення судових витрат також може бути застосоване, якщо суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові. Однак, представник відповідача не надав акт судової експертизи та її розрахунок, жодного разу не прибув до суду, а брав участь в судовому засіданні лише у режимі відеоконференції, а оплата його праці як представника державного органу здійснюється сааме цим органом.

Відтак, суд приходить до висновку, що зазначені представником відповідача суми не обґрунтовані та не надано обставин, які б свідчили про неминуче настання цих витрат. Окремо суд зазначає, що витрати на оплату праці посадовій особі відповідача, як державного органу, не є судовими витратами в розумінні статті 133 ЦПК України. Таким чином, суд не вбачає необхідності попередньо визначати суму судових витрат відповідача, а підстави забезпечення таких судових витрат відсутні згідно ч. 4 ст. 135 ЦПК України.

Також в судовому засіданні встановлено, що Міністерство Оборони України в порушення вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України не направило заперечення проти позову позивачу ОСОБА_1, відповідачам ОСОБА_4 Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України, Міністерству оборони України, Державній казначейській служб України, ОСОБА_1 не направила відповідь на відзив ОСОБА_5 Міністрів України відповідачам в справі Міністерству оборони України, Державній казначейській службі України. Відтак, суд вважає необхідним зобовязати відповідних учасників провадження усунути виявленні недоліки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 53, 134, 135, 178, 498 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Зобовязати Міністерство Оборони України на виконання вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України направити доповнення до заперечення проти позову позивачу ОСОБА_1, відповідачам ОСОБА_4 Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України, Міністерству оборони України, Державній казначейській служб України, докази направлення подати до суду в десятиденний строк з моменту отримання ухвали.

Зобовязати ОСОБА_1 на виконання вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України направити відповідь на відзив ОСОБА_5 Міністрів України відповідачам в справі Міністерству оборони України, Державній казначейській службі України, докази направлення подати до суду в десятиденний строк з моменту отримання ухвали.

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 Міністрів України ОСОБА_3 про забезпечення судових витрат відповідача відмовити.

Клопотання представника ОСОБА_5 Міністрів України ОСОБА_3 про направлення судового доручення задовольнити.

Направити судове доручення компетентному органу Російської Федерації згідно Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної 22.01.1993 року.

Доручити компетентному органу Російської Федерації вручити Уряду Російської Федерації копію позовної заяви, доданих до неї матеріалів та зясувати наявність згоди до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служб України, ОСОБА_4 Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення матеріальної та моральної шкоди, як третьої особи, компетентних органів держави Російської Федерації.

Провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служб України, ОСОБА_4 Україна в особі ОСОБА_5 Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення матеріальної та моральної шкоди зупинити до надходження відповіді від компетентного органу Російської Федерації.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Донецької області подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Мар'їнський районний суд Донецької області.

Повний текст ухвали виготовлений 19.04.2018 року.

Суддя М.Д.Медведський

Дата документу 19.04.2018 року