АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач у суді апеляційної інстанції -
№ 22-ц/796/2107/2018 Борисова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року місто Київ

справа № 753/18173/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

розірвати шлюб зареєстрований 10 жовтня 2009 року між нею та відповідачем;

стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно у твердій грошовій сумі по 2500 грн. на кожну дитину, починаючи з дня пред'явлення позову і до повноліття дітей.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 10 жовтня 2009 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказувала, що з 2013 року у неї з відповідачем припинено фактичні шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Зазначала, що ОСОБА_2 не працює, має дохід, однак повноцінну матеріальну допомогу на утримання спільних дітей надає нерегулярно та в недостатньому розмірі, тому вона бажає отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено.

Шлюб, зареєстрований 10 жовтня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1690 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі по 2500 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 03 жовтня 2017 року дня пред'явлення позову і до повноліття дітей.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індександії відповідно до закону.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права просив змінити рішення в частині стягнення аліментів та стягнути з нього на утримання дітей аліменти по 1000 грн. на кожну дитину.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги його аргументи, докази та доводи, які були викладені у запереченнях на позовну заяву, не врахував, що він не проти сплачували аліменти на утримання дітей, однак розмір, який заявлений позивачем є поза межами його фінансових можливостей.

Зазначав, що з самого початку окремого проживання з позивачем, він не зупинявся піклуватися про дітей, надсилав дружині кошти на їх утримання, приймав участь у їх вихованні.

Посилався на те, що влітку 2017 року у нього виникли проблеми зі здоров'ям, він пройшов тривале лікування, зараз перебуває в стані реабілітації, що ускладнювало пошуки стабільної та належним чином оплачуваної роботи.

Просив врахувати, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки, а незначні підробітки, які він має, не дають можливості сплачувати аліменти у обсязі, який заявлений позивачем.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року в частині задоволення вимог ОСОБА_3 про розірвання шлюбу не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 10 жовтня 2009 року, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають окремо.

Діти проживають разом з матір'ю ОСОБА_3 та перебувають на її утриманні.

Позивач працювала інструктором у ТОВ «АКВАРІУМ» та отримулава середню заробітну плату у розмірі 3113 грн.

З матеріалів справи убачається, що між сторонами існують суперечки з приводу утримання та матеріального забезпечення дітей.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі по 2500 грн. на кожну дитину суд першої інстанції виходив матеріального стану позивача, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, працює, та на утриманні якої знаходяться двоє малолітніх дітей, її стан здоров'я, потреби, та відповідача, який не працює, проте має працездатний вік, інших утриманців, крім сина ОСОБА_6 та дочки ОСОБА_7 не має і має достатні можливості сплачувати аліменти на їх утримання.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі діти сторін проживають разом з матір'ю, що не заперечується відповідачем, так як ОСОБА_2 є їх батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_3 обов'язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов'язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей.

Разом з тим, суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про те, що ОСОБА_2 повинен сплачувати аліменти на утримання дітей не врахував, чи може відповідач надавати матеріальну допомогу у розмірі, який просить позивач, та не надав оцінки посиланням відповідача на те, що на даний час у зв'язку з погіршенням його здоров'я та проходженням реабілітації він не може забезпечувати дітей у визначеному позивачем розмірі аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач працює у ТОВ «БЕЗПЕКА ДОМОФОН+» на посаді монтажника та отримує заробітну плату у розмірі 3543,50 грн.

Періодично відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання дітей, що підтверджується чеками.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідач, у зв'язку з травмою пройшов тривале лікування, зараз перебуває в стані реабілітації.

Посилання відповідача на те, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки документів, які б свідчили, що відповідач несе будь-які витрати на їх утримання, матеріали справи не містять.

Визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, колегія суддів виходить з того, що відповідач працює та проходить реабілітацію.

Таким чином, враховуючи викладене вище, а також те, що діти у зазначеному віці потребують значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, колегія суддів, керуючись інтересами дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення та враховуючи те, що обоє з батьків повинні приймати участь у вихованні та утриманні своїх дітей, матеріальний стан відповідача, приходить до висновку про необхідність зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно у твердій грошовій сумі по 1200 грн. на кожну дитину, починаючи з дня пред'явлення позову і до повноліття дітей.

У разі отримання відповідачем іншого прибутку позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів виходячи з тих обставин, які складуться.

В решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей змінити, зменшивши суму стягнутих щомісячних аліментів на кожну дитину з 2500 грн. до 1200 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: