Постанова

іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 757/48218/16-ц

провадження № 61-2531св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Виконавчий комітет Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Геращенко Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Виконавчий комітет Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - Виконком Бобрицької сільсьради) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив визнати укладеним з 27 грудня 2013 року договір про пайову участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця, разом з розрахунком величини пайової участі (внеску) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця, між Виконкомом Бобрицької сільсьради та ОСОБА_1

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Виконком Бобрицької сільради посилався на те, що ОСОБА_1 як замовник будівництва житлового будинку загальною площею 388,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, Києво-Святошинський район, Київська область, на порушення вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VІ) не брав участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця і до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію не уклав з органом місцевого самоврядування договір про пайову участь.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року позов залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що будівництво належного відповідачу житлового будинку було завершено у квітні 2011 року, а декларація про готовність об'єкта до експлуатації була зареєстрована 27 грудня 2013 року, до цього моменту позивач не звертався до відповідача з вимогою про укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури села. Враховуючи, що згідно із законодавством такий договір укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, вимога позивача від 25 липня 2016 року про укладення такого договору з 27 грудня 2013 року є безпідставною.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Бобрицької сільської ради залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевим судом дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з дослідженими доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують їх. З наявних у справі письмових доказів не вбачається, що договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця з 27 грудня 2013 року був укладений сторонами і що сторони вчиняли обопільні дії, направлені на укладення такого договору, до вказаної дати та виконували умови договору. Ухилення відповідача від виконання покладеного на нього законом обов'язку не свідчить про те, що договір на вимогу Виконкому Бобрицької сільради був укладений, а вимог про виконання замовником будівництва обов'язку укласти договір про пайову участь у межах цього позову не заявлено.

У касаційній скарзі Виконком Бобрицької сільради просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при дослідженні доказів залишили поза увагою той факт, що 15 листопада 2013 року позивач звернувся до ОСОБА_1 з листом, у якому просив його взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту - села Бобриця. Вдруге він звернувся з листом до відповідача через місяць після введення об'єкта в експлуатацію, а саме 24 січня 2014 року, і повторно просив ОСОБА_1 укласти договір про пайову участь. Втретє таке звернення мало місце 25 липня 2016 року. Однак ОСОБА_1 у відповіді, яку направив на адресу позивача, вказав, що зазначена у договорі сума коштів є необґрунтованою та безпідставною, а підписання наданого проекту договору є неможливим, безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства. Відповідач на порушення вимог закону не тільки не звертався в орган місцевого самоврядування до введення в експлуатацію об'єкта будівництва, а й протягом чотирьох років умисно ухиляється від укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Суд першої інстанції не навів у рішенні мотивів відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року, взявши до уваги лише практику Вищого господарського суду України. Висновки суду першої інстанції про те, що до введення будинку в експлуатацію та на сам момент реєстрації позивач не звертався до відповідача з вимогою про укладення спірного договору, не відповідають дійсності та спростовуються доказами, які містяться у матеріалах справи. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду, не тільки не виправив помилки, допущені цим судом, а й сам допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Вважає помилковим посилання апеляційного суду на обрання позивачем неналежного способу судового захисту. Запропонований апеляційним судом інший спосіб захисту не є ефективним, оскільки відповідач свідомо ухиляється не тільки від укладання договору, а й від сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

27 лютого 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу та просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для задоволення позовних вимог та вимог касаційної скарги відсутні. Вперше проект договору про пайову участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця він отримав від Виконкому Бобрицької сільради разом з листом від 25 липня 2016 року. Він не ухилявся, а навпаки брав безпосередню участь у розвитку села Бобриця. Позовна вимога Виконкому Бобрицької сільради щодо визнання укладеним з 27 грудня 2013 року договору про пайову участь у визначеній позивачем редакції, який між сторонами не укладався та про який він дізнався тільки з тексту поданої позивачем позовної заяви, є необґрунтованою.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 7 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що рішенням Бобрицької сільської ради 6-го скликання від 25 грудня 2012 року № 579-17-V затверджено Порядок визначення розміру пайової участі (внеску) замовників будівництва, його залучення та використання на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця (далі - Порядок).

27 грудня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об'єкта - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, Києво-Святошинський район, Київська область. Згідно із вказаною декларацією ОСОБА_1 є замовником будівництва новозбудованого житлового будинку загальною площею 388,3 кв. м.

Виконавчий комітет Бобрицької сільської ради супровідним листом від 25 липня 2016 року за вихідним № 1-19/314 направив ОСОБА_1 пропозицію щодо укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця (разом з проектом договору та розрахунком).

16 серпня 2016 року до Виконавчого комітету Бобрицької сільської ради надійшла заява ОСОБА_1 від 11 серпня 2016 року про те, що він відмовляється від укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця у зв'язку з тим, що сума коштів, яку позивач намагається стягнути з нього, є необґрунтованою та безпідставною, а підписання наданого проекту договору є неможливим та таким, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Судами також встановлено, що будівництво належного ОСОБА_1 житлового будинку у селі Бобриця фактично було завершено у квітні 2011 року, а декларація про готовність об'єкта до експлуатації була зареєстрована 27 грудня 2013 року.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» (далі - Закон № 687-XIV) під будівництвом слід розуміти нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт.

За змістом пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва є фізична або юридична особа, що має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала у встановленому законодавством порядку відповідну заяву.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 3038-VI під забудовою території слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій.

Оскільки ОСОБА_1 є замовником будівництва житлового будинку, то на нього поширюється дія Закону № 3038-VI.

Відповідно до частин другої, третьої статті 40 Закону № 3038-VI замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Частиною дев'ятою статті 40 Закону № 3038-VI визначено строки, упродовж яких мають укладатися договори про пайову участь - не пізніше 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника будівництва щодо його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

За змістом положень частини першої статті 40 Закону № 3038-VI порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

На виконання наведених вимог Закону № 3038-VI рішенням Бобрицької сільської ради 6-го скликання від 25 грудня 2012 року № 579-17-V затверджено Порядок.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку замовник, який має намір здійснити будівництво об'єкта містобудування у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця. Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця полягає у відрахуванні замовником до сільського бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця.

Пайовий внесок сплачується замовником будівництва на підставі відповідного договору, укладеного між ним та сільською радою та з урахуванням вимог статті 40 Закону № 3038-VI. Розмір коштів, які замовник повинен перерахувати на пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця на підставі договору, встановлюється в межах визначеного відсотку від загальної кошторисної вартості будівництва (пункт 3 Розділу ІІ Порядку).

Пунктом 6 Розділу ІІ Порядку передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до визнання права власності, або заміну правовстановлюючих документів на об'єкт будівництва.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області 27 грудня 2013 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, Києво-Святошинський район, Київська область прийнято до експлуатації.

До цієї дати ОСОБА_1 не виконав покладений на нього Законом № 3038-VI обов'язок щодо укладення договору про пайову участь і не звертався до позивача з приводу укладення такого договору.

Розділом IV Порядку врегульовано питання залучення замовників до пайової участі у розвитку інфраструктури села Бобриця у разі їх ухилення від укладення договору.

Виконавчий комітет Бобрицької сільської ради 15 листопада 2013 року звернувся до ОСОБА_1 з листом № 1-19/455, у якому просив з'явитися до Бобрицької сільської ради для укладення договору про пайову участь.

24 січня 2014 року Виконавчий комітет Бобрицької сільської ради повторно направив на адресу ОСОБА_1 лист № 1-19/50 із проханням з'явитися до виконавчих органів для укладення договору.

Втретє, 25 липня 2016 року Виконавчий комітет Бобрицької сільської ради звернувся до ОСОБА_1 з вимогою № 1-19/314 про укладення договору про пайову участь, до якої долучив сам договір та розрахунок величини пайової участі (внеску) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Бобриця.

ОСОБА_1 11 серпня 2016 року направив на адресу позивача відмову від підписання договору, вказавши, що його укладення є неможливим, безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Аналіз положень частин другої, третьої, дев'ятої статті 40 Закону № 3038-VI дає підстави для висновку, що обов'язок ініціювати укладення договору про пайову участь покладено саме на замовника будівництва, оскільки цей обов'язок пов'язаний зі зверненням замовника до органу самоврядування.

Визначений частиною дев'ятою статті 40 Закону № 3038-VI і пунктом 6 Розділу ІІ Порядку строк (15 робочих днів, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію) встановлено для укладення договору про пайову участь після добровільного виконання стороною цього обов'язку і звернення замовника будівництва до органу місцевого самоврядування з метою укладення такого договору.

Ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об'єкта нерухомого майна до експлуатації є порушенням зобов'язання, яке прямо передбачено чинним законодавством.

Невиконання такого зобов'язання не звільняє замовника будівництва від обов'язку укласти договір про пайову участь, у тому числі й після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Ухвалюючи рішення про залишення позовних вимог без задоволення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, оскільки особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї, а замовник будівництва не може бути примушений судом до вчинення необов'язкових дій щодо укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури за межами законодавчо встановленого терміну.

З такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та третьої статті 213 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд на порушення статей 213, 214 ЦПК України 2004 року вищенаведених положень законодавства та обставин їх дії у часі не врахував, правової природи договору пайової участі, зокрема його обов'язковості, не з'ясував, та не надав належної оцінки тій обставині, що позивач неодноразово (до введення житлового будинку в експлуатацію та після цього) звертався до відповідача з листами про необхідність прийняття участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту села Бобриця та з приводу укладення договору про пайову участь, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку, що до моменту завершення будівництва житлового будинку та на момент реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації Виконком Бобрицької сільради не звертався до ОСОБА_1 з вимогою про укладення договору про пайову участь. Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивач, право якого порушено відмовою відповідача укласти договір, обов'язковість якого встановлена нормативно-правовим актом, вправі звернутися до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V цього Кодексу.

В апеляційній скарзі Виконком Бобрицької сільради посилався, зокрема, на наявність у матеріалах справи доказів, які свідчать про ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь.

Однак апеляційний суд усупереч вимогам наведених норм процесуального права вказаних доказів не дослідив, не спростував їх і не дав їм належної оцінки.

При розгляді справи апеляційний суд у порушення вимог статей 367, 368, 382 ЦПК України не перевірив з достатньою повнотою доводів апеляційної скарги, у постанові не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, та не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до підпункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді даної справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак