Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 336/4562/17 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
№ 22-ц/778/1886/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 (представники ОСОБА_4, ОСОБА_5С.) до ОСОБА_6 (представник ОСОБА_7М.) про визнання права власності на частку будинку в порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є власником 2/3 частин житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул.. К. Заслонова, 33.

Вказану частину будинку та земельну ділянку вона отримала як спадкоємець по закону після смерті батька - ОСОБА_8, який помер 10 травня 2016 року.

Відповідач по справі свою 1/3 частину вказаного будинку отримала як спадкоємець по закону після смерті батька ОСОБА_9

Позивач народилась у вказаному будинку, мешкає там постійно та зареєстрована за вказаною вище адресою.

Відповідач по справі у 1981 році вийшла заміж та пішла із вказаного будинку, оселилась вона у чоловіка, де мешкає постійно, однак зареєстрована за адресою спірного будинку. Отже, з 1981 року відповідач по справі у вказаному будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує.

Позивач після смерті батька користується відкрито, добросовісно та володіє вказаною 1/3 частиною будинку після смерті батька і по теперішній час, строк відкритого користування та володіння більше ніж 10 років.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, у порядку набувальної давності визнати за нею право власності на 1/3 частину будинку по вул. Заслонова Костянтина, 33 в м. Запоріжжі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником 2/3 часток будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, 33 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2017 р. за реєстровим № 457; та 2/3 часток земельної ділянки за цією ж адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2017 р. за № 459, посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 Зазначені свідоцтва зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Успадковане позивачем майно належало її батьку ОСОБА_8, який помер 10 травня 2016 р.

Позивач проживає в будинку з народження, її батько, як зазначає позивач, з 1981 р. до своєї смерті користувався 1/3 часткою спірного будинку, що належить відповідачу по справі.

Виходячи з того, що з урахуванням приєднання строку користування спірною частиною будинку батьком позивача, позивачка ОСОБА_8 вважає себе такою, що отримала належну співвласнику частку будинку на підставі набувальної давності.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що є власником частини будинку, з попереднім власником батьком позивачки, вона оформила спадщину після померлих батьків, та неодноразово обговорювала можливість поділу будинку або викупу братом належної їй частки будинку.

Лише в грудні 2008 р. відповідач разом з братом отримали державні акти про право власності на належні їм частки земельної ділянки, на якій розташований спадковий будинок.

Посилання відповідачки на те, що поділ будинку не здійснювався, оскільки ОСОБА_8 постійно зазначав, що після продажу квартири в м. Донецьку його дружиною він викупить належну відповідачу частку будинку та земельної ділянки або інші, які стосуються обговорення добровільних варіантів розподілу будинку позивачем не спростовані.

Судом також враховано. що будь-якого іншого нерухомого майна на праві власності відповідач не має, не висловила наміру відмовитись або покинути напризволяще частину успадкованого від батьків майна.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції правильно виходив з з положень закону, які регулюють набуття права в порядку набувальної давності.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відтак умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Також суд правильно послався на розяснення у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», за якими визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

Судом першої інстанції враховані зазначені положення закону та правозастосовної практики, та зроблений правильний висновок про те, що в даному випадку набувальна давність не може бути застосована.

До того ж судом враховано, що житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, 33, що належить сторонам-співвласникам на праві спільної часткової власності, в натурі не є розділеним, питання про виділ частки або встановлення порядку користування нерухомим майном сторонами не вирішувалось.

Відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 29.09.2011 року, на якій і розташований житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, 33, а тому це свідчить про те? що вона не втрачала інтерес до спірного майна.

В апеляційній скарзі позивач відтворює висновки суду першої інстанції та зазначає про незгоду з ними.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що її батько безперервно тривалий час володів усім будинком, не породжує право власності на частку співвласника за умови наявності цього співвласника та вжиття ним заходів щодо вирішення питання про розподіл майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не займалася питаннями приватизації землі, а до неї зверталися лише за підписом у відповідних приватизаційних документах свідчить про те, що її визнавали власником та не заперечували проти її права, та спростовують довід апелянта про те, що її батько був впевнений, що сестра покинула свою частину будинку.

Доводи щодо того, що відповідач не мала поважних причин для того, щоб не проживати у своїй частці будинку та опікуватися нею, не спростовують висновків суду щодо неможливості застосування положень про набувальну давність до спірних правовідносин, умовами якої є відсутність власника, або відомостей про нього, чи відмова власника від свого права на належне йому нерухоме майно.

Разом з тим, за положеннями ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Та обставина, що особи, які фактично користувалися майном власника та опікувалися ним, не предявляли до нього вимог щодо компенсації витрат на утримання майна, не свідчить про відмову власника від своєї частки у праві власності.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 18 червня 2018 р.

Головуючий:

Судді: