Єдиний унікальний номер: 223/123/18
Провадження номер: 2/223/149/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 р. м. Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Дочинця С.І., при секретарі Лифенко Н.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вугледарського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідача Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 наказом №2111к від 01.12.2005 року був прийняти на роботу до відповідача електрослюсарем підземним, наказом №688к від 15.10.2015 року його було звільнено у звязку з невідповідністю виконувані роботі внаслідок здоровя. Відповідач в день звільнення позивача видав останньому трудову книжку, але остаточного розрахунку з ОСОБА_1 не провів. Повний розрахунок від відповідача ОСОБА_1І, отримав 10.05.2016 року, отже період затримки становить 158 робочих днів. При обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем було розраховано на підставі повідомлення про оплату праці. Виходячи з розрахунків ОСОБА_1 середній заробіток останнього за один робочий день становить: 6720,42/21 = 302,02 гривні. Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 320,02*158 = 50563,16 гривень. Окрім того, позивач зазначає, що вимоги про стягнення середнього заробітку є вимогами, повязаними з виплатою заробітної плати, а тому в даному випадку підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо необмеженого строку звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Тому, просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50563,16 гривень.

Позивач в судове засідання не зявився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду письмову клопотання, яким просив суд справу розглядати за його відсутності, вимоги позову підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала до суду письмову заяву, якою просила справу розглянути за відсутності представника відповідача.

Від представника відповідача також надійшли до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до якого підтверджують, що позивач працював на ДП «ДВЕК» та був звільнений 15.10.2015 року наказом підприємства №688-к. Станом на 22.03.2018 року заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 відсутня. При звільненні нарахована заробітна плата за жовтень 2015 року складала 28615,74 гривень, належна до виплати становила 23002,63 гривень. Розрахунок при звільнення було здійснено остаточно 18.12.2015 року платіжним дорученням №2328. Середньо заробітна плата за два місяці, що передують звільненню, складає 320,02 гривень. Зауважено, що позивачем невірно здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки, оскільки час затримки у розрахунку за період з 16.10.2015 року по 17.12.2015 року становить 45 робочих днів, а тому й середній заробіток за час затримки у розрахунку становить 14400,90 гривень.

Несвоєчасність виплати була тим, що ДП «ДВЕК», до складу якого входило ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», знаходилось у м. Донецьку на непідконтрольній українській владі території України, а тому станом на дату звільнення позивача від ДП «ДВЕК» не було своєчасно перераховано відповідні кошти на виплату заробітної плати працівників. Вказані обставини свідчать про відсутність вини відповідача у здійсненні несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Вивчивши заперечення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, сторонами не оспорюється та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що ОСОБА_1 працював на ВП «Шахта «Південнодонбаська №3» ДП «ДВЕК» та звільнений з зазначеного підприємства 15.10.2015 року і при звільненні з останнім не було здійснено остаточного розрахунку з виплати заробітної, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих до суду позові та відзиві на позов.

Окрім того, не оспорюється та не підлягає доказуванню розмір середньоденної заробітної плати за два місяці, що передують звільненню позивача 320,02 гривень. Спірним є питання тривалості прострочи повного розрахунку та розміру компенсації.

Відповідно до дублікату трудової книжки позивача серії БТ-І №0571452 від 29 липня 1981 року ОСОБА_1 наказом №2111к від 01.12.2005 року прийнято електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем в шахті, наказом №688к від 15.10.2015 року позивача було звільнено у звязку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоровя (а.с. 4, 39-79).

Згідно довідки, виданої ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», станом на 22.03.2018 року заборгованість по заробітній платі відсутня, при звільненні нарахована заробітна плата за жовтень 2015 року складає 28615,74 гривень, належна до сплати виплата складає 23002,63 гривень. Заробітна плата сплачена, що підтверджується платіжними дорученнями №2178 від 20.11.2015 року, №2200 від 25.11.2015 року, №2257 від 01.12.2015 року, №2272 від 09.12.2015 року, №2328 від 18.12.2015 року, які містять відмітку ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» про отримання та проведення банком операції по переведенню зазначених коштів на рахунок ОСОБА_1 (а.с. 85, 86-87, 88, 89-90, 91, 92-93, 94, 95-96, 97, 98-99).

Зарахування заборгованості по заробітній платі на рахунок позивача не оспорюється останнім та підтверджено витягом з банківського карткового рахунку ОСОБА_1 №198820 про рух коштів, виданого 02.05.2018 року Маріупольським відділенням «ПАТ «Промінвестбанк» в Донецькій області.

Згідно витягу з банківського карткового рахунку позивача про рух коштів вбачається, що у 2016 році на рахунок останнього зараховувалась заробітна плата, останній платіж було здійснено 10.05.2016 року, однак встановити джерело походження зазначених коштів або підприємство, яким було здійснено оплату, неможливо (а.с. 36-37).

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 у першому кварталі 2016 року отримував від ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая» заробітну плату. Проте встановити точну дату здійснення та підстави таких нарахувань не виявилось можливим (а.с. 38).

Згідно з ч.1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі належні йому суми. У разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. А у разі наявності спору відповідно до ч. 2 вказаної статті розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника за весь час затримки.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст. 113 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд, враховуючи, що сума невиплаченої позивачеві заробітної плати станом на день звільнення 15.10.2015 року, становила 23002,63 гривень, останній платіж з виплати якої було здійснено відповідачем та зараховано на рахунок позивача 18.12.2015 року, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні платіжними дорученнями, реєстрами на зарахування заробітної плати за жовтень 2015 року, а також витягом з банківського карткового рахунку ОСОБА_1 №198820 про рух коштів, таким чином, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем при його звільненні за період з 15.10.2015 року по 18.12.2015 року, що у відповідності до ОСОБА_4 від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік, становить 45 робочих днів.

При цьому, суд вважає необхідним відзначити, що посилання позивача на те, що відповідачем з останнім було здійснено повний розрахунок 10.05.2016 року не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки з наданих суду доказів, зокрема витягу з банківського карткового рахунку ОСОБА_1 про рух коштів, виданого 02.05.2018 року, неможливо встановити джерело походження платежу на картковий рахунок позивача, здійсненого 10.05.2016 року, а з витягу з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків щодо отримання позивачем у третьому та четвертому кварталі 2015 року та першому кварталі 2016 року від відповідача заробітної плати не можливо встановити точну дату здійснення та підстави таких нарахувань.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд погоджується зі здійсненим останнім розрахунком, виходячи з наступного.

Враховуючи, що сторонами не оспорюється розмір середньої заробітної плати за останні два місяці до звільнення позивача, а саме середньоденна заробітна плата становить ОСОБА_1 становить 320,02 гривень, а тому не підлягає доказуванню та розгляду в судовому засіданні.

Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає вищезазначений період затримки розрахунку при звільненніз використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

Отже, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача було затримано розрахунок при звільненні, а саме, за період з 15.10.2015 року по 18.12.2015 року, який підлягає стягненню з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь ОСОБА_1, становить 14400,90 гривень (45 робочих дні х 320,02 гривні = 14400,90 гривень).

Відповідач в наданому до суду письмовому клопотанні заявляє про необхідність застосувати до вимог позивача строки позовної давності у три місяці, передбачені ст. 233 Кодексу законів про працю України, позивач в свою чергу зазначає, що вимоги про стягнення середнього заробітку є вимогами, повязаними з виплатою заробітної плати, а тому в даному випадку підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо необмеженого строку звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, а тому, вирішуючи дане питання суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до п. 25 Постанови Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, можуть звернутись до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП.

Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату.

Закінчення строку виплати заробітної плати (ст.115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Як вбачається з правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-139 цс 12, на яку посилається позивача у своїй позовній заяві, за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, про необґрунтованість та не відповідність чинному законодавству посилань позивача щодо застосування положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України про необмежений строк звернення до суду з даним позовом, оскільки, по-перше, положення даної статті застосовуються виключно оплати праці, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою, по-друге, п. 25 Постанови Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», чітко визначає, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП і у такому разі застосовується тримісячний строк звернення до суду, який починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Так, позивач довідався про порушення свого права починається з наступного дня після проведення 18.12.2015 року відповідачем останньої виплати в погашення заборгованості за заробітною платою, а саме, з 19.12.2015 року, а тому тримісячний з строк позовної давності повинен обчислюватись саме з зазначеної дати.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач довідався про порушення свого права 19.12.2015 року, а з даним позовом звернувся до суду 05.03.2018 року, тобто з порушенням тримісячного строку позовної даності, що у відповідно до п. 25 Постанови Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року є самостійною підставою для відмови в позові, враховуючи, що відповідач заявляє про необхідність застосування позовної давності, суд вважає необхідним застосувати до вимог позивача положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України щодо позовної давності в три місяці та відмовити в задоволені вимог позову в повному обсязі.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст. ст. 47, 116, 117, 233 Кодексу законів про працю України, п. п. 20, 25 Постанови Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст. ст. 5, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 247, 258, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Вугледарський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області ОСОБА_5