Номер провадження: 22-ц/785/6749/18
Номер справи місцевого суду: 522/4690/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року (суддя Шенцева О.П.),

встановив:

У березні 2017 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом про витребування у ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради земельної ділянки загальною площею 0,1 га, вартістю 4379870 грн, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на спірну земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 30 березня 2007 року спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_2, яка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами було скасовано.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2009 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Крім того, зазначено, що Одеська міська рада як розпорядник земель комунальної власності не приймала жодного рішення щодо передачі ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Факт порушення права комунальної власності на земельну ділянкузагальною площею 0,1 га, вартістю 4379870 грн, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, встановлений органами прокуратури у 2016 році.

Вказані обставини стали підставою для звернення заступником прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до суду із відповідним позовом.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1 га, вартістю 4379870 грн, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер:НОМЕР_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовзаступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської про витребування майна від відповідача на підставі ст. 388 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі або продажу ОСОБА_3 та/або ОСОБА_2 спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на спірну земельну ділянку, скасовано, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - територіальної громади міста з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею (т.2 а.с.182-187).

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що прокуратурою був порушений строк позовної давності звернення до суду, тому правових підстав для задоволення позову з підстав передбачених ст. 388 ЦК України не має (т.2 а.с.191-196).

На апеляційну скаргу Одеською міською радою та прокуратурою Одеської області надано відзиви, яким заперечують проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються, та таке право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Крім того, зазначено, що факт порушення права комунальної власності на земельну ділянкузагальною площею 0,1 га, вартістю 4379870 грн, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, встановлений органами прокуратури у 2016 році (т.2 а.с.209-213, 216-217).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзивах, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 08 лютого 2007 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалене рішення у справі №2-459/2007 року за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, Одеської регіонального філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» про визнання права власності на земельну ділянку, яким за ОСОБА_4 було визнано право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також було зобов'язано Одеську регіональну філію ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» видати ОСОБА_4 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (т.1 а.с.55-62).

На підставі зазначеного судового рішення від 08 лютого 2007 року у справі №2-459/2007 року, Одеське міське управління земельних ресурсів видало ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 05.03.2007 року, а саме на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, зареєстрований Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного кадастру» в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №81 (т.1 а.с.11-12).

13 березня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за р. № 3397, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила спірну земельну ділянку (т.1 а.с.9-10, 13-14).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року у справі №2-459/2007 року було скасовано в зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2000 року позов ОСОБА_4 до Одеської міської ради, Одеської регіонального філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» про визнання права власності на земельну ділянку було залишено без розгляду (т.1 а.с.83-84, 94).

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За приписами статті 143 Конституції України і ст. 327 ЦК України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (ст. 144 Конституції України).

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України від 21.05.1997 року №280/97 «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

За змістом ч. 5 ст. 60 наведеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно приписів статей 321, 319, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Приписами ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеної норми випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними.

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до вимог чинного законодавства України, норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені Верховним Судом України (постанови від 30.09.2014 по справі №43/440-6/231, від 11.06.2014 по справі №6-52цс14 та від 08.06.2016 по справі №6-3089ц15).

Суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, прийнятим виключно на пленарному засіданні Одеської міської ради, можливе розпорядження спірним нерухомим майном.

Судом встановлено, що Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі або продажу ОСОБА_3 та/або ОСОБА_2 спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Отже, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. При цьому необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу ч. 5 ст. 12 названого Кодексу презюмується.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який в постановах № 916/2129/15 від 05.10.2016 № 916/2131/15 від 25.01.2017 дійшов висновку, що витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

З урахуванням того, що Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі або продажу ОСОБА_3 та/або ОСОБА_2 спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на спірну земельну ділянку, скасовано, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - територіальної громади міста з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею, суд першої інстанцій, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про витребування майна від відповідача на підставі ст. 388 ЦК України. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом строків позовної давності за заявою відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, отже здійснення відповідною радою права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може вважатись вираженням волі територіальної громади, як власника, на вибуття такого майна з його (власника) волі.

Таким чином, здійснення радою права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади, як власника, на вибуття такого майна з його (власника) володіння.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенція якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування збитків.

Оскільки спірна земельна ділянка незаконно вибула з комунальної власності, а органом місцевого самоврядування в особі Одеської міської ради не вжито жодних заходів щодо відновлення порушеного права територіальної громади на неї, тому прокурор вимушений самостійно звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні прокурор та Одеська міська рада в особі представника зазначили, що випадки незаконного відчуження земельних ділянок, що належать Одеській міській раді, носять непоодинокий характер та по мірі проведення моніторингу та виявленню таких фактів прокуратурою направляються до суду позови щодо повернення земельних ділянок у власність територіальної громади м. Одеси.

Зазначений факт порушення права комунальної власності на земельну ділянкузагальною площею 0,1 га, вартістю 4379870 грн, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, встановлений органами прокуратури у 2016 році.

Крім того, судова колегія враховує, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення ЦК України про набувальну давність (ст. 344 ЦК України). А тому, положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.10.2016 у справі №916/2129/15, в також правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.03.2018 року у справі №904/10673/16.

При цьому доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем пропущено строк позовної давності з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №14-95цс18 є необґрунтовані, оскільки спірні правовідносини, які були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у цій справі є відмінними від тих, що стосуються предмету даного позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець