Справа № 125/702/17
Провадження № 22-ц/801/65/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В.М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю.Б.,

Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

З участю секретаря судового засідання: Топольської В.О.,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжлісся»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Хитрука В.М. у м. Бар Вінницької області, зі складенням його повного тексту 19 серпня 2018 року,

у справі № 125/702/17 за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжлісся» про визнання недійсним договору оренди землі, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжлісся» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,2056 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області. До отримання у власність вказаної земельної ділянки та виготовлення Державного акта на право власності, нею користувалося ТОВ «Міжлісся». Після отримання 21 грудня 2005 року Державного акта на право власності на земельну ділянку позивач не мала коштів на виділення її у натурі. Тому, земельною ділянкою продовжував користуватися відповідач ТОВ «Міжлісся» без надання йому будь-яких усних чи письмових дозволів. У вересні 2016 року та в листопаді 2016 року вона зверталася до відповідача із письмовими заявами, у яких просила не обробляти належну її на праві власності земельну ділянку, оскільки вона має намір використовувати її самостійно. Із письмових відповідей позивач вперше дізналася про існування оскаржуваного договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2007 року. Вказаний договір позивач не укладала та не підписувала. Орендну плату за користування земельною ділянкою вона припинила отримувати від ТОВ «Міжлісся» в 2016 році. За наведених обставин позивач просила суд, визнати недійсним договір оренди землі від 01 листопада 2007 року, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжлісся», щодо земельної ділянки площею 1,2056 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області та скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди землі, а також стягнути з ТОВ « Міжлісся» на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2018 року в позові ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжлісся» про визнання недійсним договору оренди землі відмовлено за спливом строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач знала про існування оскаржуваного договору оренди земельної ділянки з 2007 року, однак не ставила питання про визнання його недійсним та передачу її земельної ділянки, а навпаки отримувала орендну плату за її використання. Оскільки позивач звернулася до суду за захистом своїх прав 11 квітня 2017 року та не ставила питання про поновлення строку позовної давності, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність рішення суду дійсним обставинам справи і вимогам закону, неналежну оцінку доказів позивача, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу позивач мотивувала тим, що восени 2016 року вона дізналася про те, що засновником ТОВ «Міжлісся»» є ТОВ «Пфаннер-Бар», з іноземним капіталом та власниками. У вересні 2016 року, і повторно у листопаді 2016 року, позивач зверталася до відповідача із письмовими заявами, у яких просила не обробляти належну їй на праві власності земельну ділянку, оскільки буде її використовувати самостійно. З цього часу вона відмовилась від одержання орендної плати.

Суд першої інстанції необґрунтовано та безпідставно зазначив у своєму рішенні, що позивач знала про існування оскаржуваного договору оренди земельної ділянки з 2007 року, не посилаючись при цьому на жоден доказ. Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги надані позивачем заяви, де було вказано про існування оскаржуваного договору оренди землі, які датовані вереснем-листопадом 2016 року.

У відзиві на вищезазначену апеляційну скаргу представник ТОВ «Міжлісся» - виконуючий обов'язки директора Грицак І.А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Барського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2018 року - без змін.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі колегії суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом першої інстанції було встановлено та не оспорювалось сторонами, що позивач є власником земельної ділянки, загальною площею 1,2056 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області. Дана обставина підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1, виданим 21 грудня 2005 року.

01 листопада 2007 року між позивачем та ТОВ «Міжлісся» укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки (далі - договір оренди) строком на 20 років. Договір оренди зареєстрований у Вінницькій регіональній філії Центру ДЗК 01.02.2008 за № 63.

Згідно акта прийому передачі земельної ділянки в оренду, який є додатком до договору оренди землі, орендодавець ОСОБА_5 передала земельну ділянку в строкове платне користування.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 1390/1391/18-21 від 15 травня 2018 року підпис від імені ОСОБА_5 у графі орендодавець договору оренди землі, який укладений 01 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Міжлісся» виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що в даному випадку відсутнє волевиявлення позивача ОСОБА_5 на встановлення її цивільних прав та обов'язків щодо укладання договору оренди землі, яка перебуває у її власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивач не підписувала договір оренди землі.

Однак, ТОВ «Міжлісся», починаючи з 2007 року, належним чином виконує взяті на себе зобов'язання. ОСОБА_5 лише в 2016 році повідомила, що не укладала договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Міжлісся», хоча щороку з 2007 по 2016 роки отримувала від ТОВ «Міжлісся» орендну плату згідно договору оренди від 01.11.2007. ТОВ «Міжлісся» сплачує податок за використання земельної ділянки ОСОБА_5 Факт отримання ОСОБА_5 орендної плати у ТОВ «Міжлісся» стверджується відповідними відомостями про видачу орендної плати за оренду земельної ділянки (паю) та не заперечується позивачем. Крім того, ОСОБА_5 особисто 15 грудня 2015 отримала довідку ТОВ «Міжлісся» за № 478 про розмір виплаченої їй орендної плати, яку в подальшому подала до Управління соціальної політики Барської районної державної адміністрації для призначення субсидії.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано, що перебіг строку позовної давності починається не з моменту отримання плати за користування земельною ділянкою, а з часу коли позивач дізналась про порушення свого майнового права, тобто коли позивачу стало відомо про укладений договір згідно відповідей ТОВ «Міжлісся» від 13.10.2016 року та 30.11.2016 року.

Як зокрема, позивач зазначила в тексті позову так і апеляційної скарги, що до надання їй у власність, даною земельною ділянкою користувалось ТОВ «Міжлісся», яке знаходиться в с. Міжлісся Барського району Вінницької області. Після одержання нею Державного акта на право власності на вказану земельну ділянку від 21.12.2005, через нестачу коштів вона не замовила виділення її в натурі на місцевості, та не використовувала її за призначенням. Її земельною ділянкою продовжував користуватися відповідач ТОВ «Міжлісся» без надання йому будь-яких усних чи письмових дозволів.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що вона сприймала ТОВ «Міжлісся» як правонаступника ліквідованого радгоспу, де вона працювала, та не заперечувала проти користування землею та одержання орендної плати.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує, що після отримання восени 2016 року інформації про те, що засновником ТОВ «Міжлісся» є ТОВ «Пфаннер-Бар», з іноземним капіталом та власниками, вона просила відповідача припинити обробку належної їй на праві власності земельної ділянки і відмовилася від одержання орендної плати.

Позивач не заперечує того факту, що отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою, це також підтверджується відомостями про отримання орендної плати, які збереглися в товариства до 2012 року включно, та знаходяться в матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність волевиявлення позивача ОСОБА_5 на встановлення її цивільних прав та обов'язків щодо укладання договору оренди землі, яка перебуває у її власності, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач не підписувала вказаний договір.

Визначивши правові взаємовідносини сторін, суд першої інстанції правильно застосував до даних правовідносин строк позовної давності.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У справі № 6-2469цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію у якій зазначив, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Висновок суду першої інстанції щодо застосування правових позицій, висловлених Верховним Судом України в постановах від 16 листопада 2016 в справі № 6-2469цс16 та від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17, а також в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі № 144/1292/15-ц, провадження № 61-2502св18, до цих правовідносин є правильним.

Позивач ОСОБА_5 працювала в ТОВ «Міжлісся» і як тільки звернулася до відповідача з письмовою заявою про підстави обробітку ним її землі отримала вичерпну відповідь на поставлені питання, що свідчить про відсутність будь-яких перешкод з боку відповідача щодо поінформованості позивача про стан своїх майнових прав.

Не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що ТОВ «Міжлісся» обробляло її земельну ділянку з 2005 по 2007 рік без укладення будь-якого договору, оскільки товариство було створено 12.04.2007 року, що відповідає даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Твердження ОСОБА_5 про те, що до 2016 року їй не було відомо про існування договору оренди земельної ділянки спростовується довідкою від 15.12.2015 року, виданою ТОВ «Міжлісся» позивачу ОСОБА_5 для надання її в Управління соціальної політики Барської райдержадміністрації (а.с. 178 т. 1). В довідці йдеться про те, що земельний пай ОСОБА_5 в 2014 році знаходився в оренді ТОВ «Міжлісся» згідно договору оренди з нарахуванням відповідної орендної плати.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_5

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2018 року.

Головуючий: Войтко Ю.Б.

Судді: Міхасішин І.В.

Стадник І.М.