Справа № 445/1613/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/6101/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» - Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 31 липня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямЗолочівського районного суду Львівської області від 31 липня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у розмірі 31938,49 грн. за кредитним договором №б/н від 30.07.1013 року - відмовлено.

Дане рішення оскаржило ПАТ КБ «Приватбанк».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі. Зазначають, що позивачем надані належні та допустимі докази по справі, а саме наданий розрахунок заборгованості у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до Кредитного договору. Відповідачем ці докази не спростовано, отже судом при здійсненні судочинства порушені принципи змагальності та рівності сторін, передбачені ст. 10 ЦПК України. Вказує на те, що підписуючи заяву, клієнт-Відповідач запевнив, що він ознайомлений з усіма умовами Кредитного договору та згоден з ним. Зазначають, що є доведеним як факт укладення договору, так і факт отримання грошових коштів, отже по справі були надані усі належні докази, а тому при ухваленні рішення судом були порушені норми ст.ст. 1054-1056 ЦК України та 10, 60, 61, 212-214 ЦПК України.

В судове засідання відповідач не з'явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що він повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні доводам апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту рішення, оскаржується вбачається, що суд першої інстанції посилаючись на Умови і Правила надання банківських послуг, ст.ст. 1054, 526, 611, 610, ч.1 ст. 625 ЦК України та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що 30.07.2013 року ОСОБА_4 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, чим погодив, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг (надалі Умови), а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПРИВАТБАНКУ. Він зобов'язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПРИВАТБАНКУ. Звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку відповідач засвідчив свою згоду з запропонованими банком умовами. Таким чином, відповідач зобов'язався здійснювати оплату послуг згідно тарифів позивача у строки, передбачені вказаними умовами. З матеріалів справи встановлено, що підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов, відповідач користувався кредитним лімітом, отже погодився з такими умовами, розміром процентів за користування кредитом та штрафними санкціями, що передбачені п. 2.1.1.7.6 Умов. Згідно Розрахунку заборгованості за Договором №б/н від 30.07.2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 сума заборгованості за даним кредитним договором станом на 31.05.2016 рік становить 4293,93 грн. - тіло кредиту; 22797,49 грн. - заборгованість за процентами; 2850,00 грн. - нарахована комісія; 1997,07 грн. - заборгованість по судових штрафах, що в сумі становить 31938,49 грн. Незважаючи на те, що позивач надав суду належні докази, які підтверджують укладення Кредитного договору між сторонами, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач користувався кредитними коштами та знімав кошти з карткового рахунку. Відсутність відповідних доказів дає підстави суду відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачем не доведено факту користування відповідачем кредитними коштами.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, позовної заяви, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 у якому просило стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 31938,49 грн. за кредитним договором №б/н від 30.07.1013 року, яка складається з: 4293,93 грн. - заборгованість за кредитом; 22797,49 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2850 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500грн. - штраф (фіксована частина), 1497,07 - штраф (процентна складова).

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що відповідач, підписавши Заяву №б/н від 30.07.2013 року, отримав кредит у розмірі 4300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості. Підписанням даної заяви відповідач погодився на умови та тарифи банку, які викладені на офіційному сайті. Однак, внаслідок порушення договірних зобов'язань, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, у відповідача утворилася заборгованість по тілу кредиту, нарахованих відсотках користування кредитом, а також у вигляді пені та штрафів за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Також, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, - 30.07.2013 року між сторонами було укладено договірприєднання (ч.1 ст. 634 ЦК України). Такий договір, який зокрема, поєднує в собі елементи кредитного договору та договору надання банківських послуг, не оспорений, не визнаний недійсним та є чинним. Відповідно до умов договору відповідач, зокрема, отримав у користування кредитні кошти у розмірі ліміту 4300 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (анкета-заява про приєднання, умови та правила надання банківських послуг, довідка про умови кредитування а.с. 5-31, копія паспорту відповідача а.с 32).

У період строку дії договору відповідачем неодноразово отримувались у кредит кошти в межах кредитного ліміту, здійснювалось погашення отриманих кредитних коштів, були нараховані відсотки за користування такими, нараховувалась комісія та такі частково оплачувались відповідачем (розрахунок заборгованості за договором а.с. 4, виписка по рахунку відповідача про рух коштів а.с. 88-95).

Востаннє відповідачем були здійснено повернення коштів за договором 20.11.2013 року.

Зважаючи на періодичну сплату відповідачем необхідних до сплати коштів за договором, однак не у відповідності до умов договору, з порушенням строків щодо необхідної оплати та необхідних до сплати сум, позивачем здійснювалось нарахування відсотків на суму залишку за кредитом.

Вказане вбачається із наведених вище розрахунку заборгованості за договором а.с. 4, виписки по рахунку відповідача про рух коштів а.с. 88-95

Загальний розмір заборгованості, що розрахований позивачем станом на 31.05.2016 року становить 31938,49 грн. та складається із: 4293,93 грн. - основна сума боргу; 22797,49 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, 2850 грн. - заборгованість за комісією, також, у відповідності до умов договору, позивачем нараховані штрафи: 500 грн. - фіксована частина та 1497,07 грн. - процентна складова.

Зважаючи на вказане, а саме те, що відповідач, порушуючи умови укладеного між ним та позивачем договору, не здійснював передбачених умовами договору платежів із повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним, слід вважати що такий відмовився від виконання такого договору в односторонньому порядку, що суперечить умовам договору та вимогам закону та з відповідача підлягають стягненню суми заборгованості, які нараховані позивачем у відповідності до умов договору та вимог закону.

Вказане відповідає умовам укладеного між сторонами договору та вимогам закону, зокрема, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 626-631, 634, 638-646, 1046-1053, 1054-1056-1, 1066-1071 ЦК України.

Такими сумами, на думку колегії суддів, є 4293,93 грн. - основної суми боргу; 22797,49 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 500 грн. - штраф фіксована частина; 1354,57 грн. - штраф процентна складова. Загальна сума відповідно 28945,99 грн.

Такий розрахунок колегією суддів здійснено у відповідності до вимог закону та умов договору, укладеного між сторонами за винятком безпідставно, всупереч умовам договору та вимогам закону нарахованою комісією та із відповідним перерахуванням штрафу процентної складової.

Що стосується комісії, то колегія суддів вважає, що нарахування такої та відповідно вимогу про стягнення слід вважати такими, що не відповідають вимогам закону, а тому є нікчемними (ст. 215 ЦК України).

Так, Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановлення ж в кредитному договорі сплату комісії (щомісячної винагороди, винагороди за проведення додаткового моніторингу та надання фінансового інструменту) позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач фактично нараховував, а відповідач сплачувала комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, що розглянута в порядку п.1 ст. 355 ЦПК України.

Зважаючи на вказане рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового про задоволення позову частково та стягнення згаданих сум заборгованості за кредитним договором, що нараховані у відповідності до його умов.

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та саму скаргу задовольнити частково.

Висновок суду першої інстанції про ненадання доказів того, що відповідач користувався кредитними коштами відповідно спростований наведеним, а саме розрахунком заборгованості із якого вбачається рух коштів на рахунку відповідача, а також додатково довідкою про рух коштів, яку суд першої інстанції за необхідності взмозі був витребувати під час розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 31 липня 2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 28945,99 грн. - заборгованості за кредитним договором, що складається із: 4293,93 грн. - основної суми боргу; 22797,49 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 500 грн. - штраф фіксована частина; 1354,57 грн. - штраф процентна складова.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1248,88 грн. сплаченого ними судового збору за подання позовної заяви та 1373,76 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 березня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра