Справа № 367/4962/16-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2097/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 12.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: ОСОБА_1 (суддя - доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Оладько С.І., ухвалене в м. Ірпені 26 лютого 2018 року у справі за позовом Дочірнього підприємства державного підприємства «Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2016 року позивач ДП «Санаторій Україна» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку, просив виселити ОСОБА_4 з кімнати (квартири) № 3 загальною площею 30,94 кв.м. в гуртожитку за адресою Київська область, смт. Ворзель, вул. Артема, 6, що знаходиться на балансі позивача, стягнути із ОСОБА_4 на користь ДП «Санаторій Україна» заборгованість за проживання в гуртожитку за період з 01 січня 2011 року по 19 квітня 2016 року в розмірі 15850,92 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 13 жовтня 2003 року ОСОБА_4 була прийнята на посаду молодшої медсестри до ДП «Санаторій Україна», з 2004 року їй у звязку з трудовими відносинами з позивачем було тимчасово надано спірне житлове приміщення. 27 лютого 2015 року відповідач була звільнена за власним бажанням, однак продовжує проживати в гуртожитку санаторію, добровільно не звільняє кімнату. Крім того, з 2011 року не сплачує за проживання в гуртожитку, в результаті чого за період з 01 січня 2011 року по 19 квітня 2016 року заборгованість за проживання в гуртожитку становить 15850,92 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року позовну заяву в частині вимог про виселення з гуртожитку залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України за заявою позивача.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року позов ДП «Санаторій Україна» частково задоволено, стягнуто із ОСОБА_4 на користь ДП «Санаторій Україна» заборгованість у сумі 8567,62 грн. та судові витрати 1378 грн., в решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_4, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що її чоловік ОСОБА_5 та вона перебували на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб з 22 березня 2007 року по 06 березня 2015 року та користувалися пільгами на житлово-комунальні послуги, щодо заборгованості за період з 06 березня 2015 року, нею здійснено оплату в повному обсязі, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії квитанцій.

Крім того, із наданої позивачем довідки про наявність і розміри заборгованості погодитися неможливо, оскільки в ній не міститься зазначення первинних документів, на підставі яких видана зазначена довідка, які саме встановлені розміри плати за проживання в гуртожитку і на підставі чого. Крім того, спосіб нарахування позивачем вартості водопостачання є неправильним, а вартість теплопостачання та квартплати визначена невірно, оскільки базою нарахування є менша площа житла, ніж визначено ДП «Санаторій Україна».

Крім того, вказувала, що суд при вирішенні справи вийшов за межі позовних вимог.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з ДП «Санаторій Україна», була звільнена з 27 лютого 2015 року на підставі наказу (розпорядження) № 66-к від 26 лютого 2015 року за власним бажанням (а. с. 5).

Згідно довідки ДП «Санаторій Україна» б/н, ОСОБА_4 проживає з 2004 року у гуртожитку, що знаходиться на балансі ДП «Санаторій Україна» за адресою АДРЕСА_1. ОСОБА_4 не сплачує за проживання у гуртожитку з 2011 року. Заборгованість ОСОБА_4 за проживання у гуртожитку з період з січня 2011 року по 19 квітня 2016 року складає 15850,92 грн. (а. с. 6).

Протоколом засідання профспілкового комітету ДП «Санаторій Україна» від 22 квітня 2016 року № 2 прийнято рішення про виселення ОСОБА_4 з кімнати (квартири) № 3 гуртожитку за адресою смт. Ворзель, вул. Артема, 6, що знаходиться на балансі ДП «Санаторій Україна», без надання іншого жилого приміщення (а. с. 58).

05 травня 2016 року ДП «Санаторій Україна» направило на адресу ОСОБА_4 лист-вимогу № 97, в якому просило звільнити займане приміщення не пізніше 10 травня 2016 року та сплатити заборгованість за проживання в гуртожитку (а. с. 7).

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради від 20 липня 2016 року № 3955, ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_4 перебували на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб з 22 березня 2007 року по 06 березня 2015 року та користувались пільгами на житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_2, як інвалід війни ІІ групи. З 06 березня 2015 року ОСОБА_5 зареєстрував місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 31, 33).

В матеріалах справи на а. с. 37, 54, 92 наявні квитанції про сплату ОСОБА_4 заборгованості за житлово-комунальні послуги на користь ДП «Санаторій Україна». Так, 11 серпня 2016 року нею сплачено 2009,74 грн. за березень грудень 2015 року включно, 2375,81 грн. за січень серпень 2016 року включно, 04 жовтня 2016 року нею сплачено 515 грн. за вересень жовтень 2016 року, 02 червня 2017 року сплачено 365,60 грн. за листопад грудень 2016 року, 1096,80 грн. за січень червень 2017 року, всього 6362,95 грн.

Під час розгляду справи ДП «Санаторій Україна» надало оновлену довідку про заборгованість ОСОБА_4 від 15 листопада 2017 року № 337, згідно якої за період з 01 січня 2016 року по 13 липня 2017 року ОСОБА_4 сплатила на розрахунковий рахунок підприємства 6362,95 грн., в тому числі 11 серпня 2016 року 4385,55 грн., 04 жовтня 2016 року 515 грн., 02 червня 2017 року 1462,40 грн. Заборгованість ОСОБА_4 за проживання у гуртожитку за період з січня 2015 року по 31 жовтня 2017 року складає 15357,81 грн., а саме січень-грудень 2015 року 2438,59 грн., січень-грудень 2016 року 7369,49 грн., січень-жовтень 2017 року 5549,73 грн. (а. с. 89).

30 жовтня 2017 року ОСОБА_4 та ДП «Санаторій Україна» склали акт приймання-передачі житлового приміщення, згідно якого відповідач передала, а позивач прийняв кімнату № 3 загальною площею 30,94 кв.м. в гуртожитку, і ОСОБА_4 підтвердила, що вона та всі члени її родини знялись з реєстрації з вказаного житлового приміщення, що підтверджується наданою нею довідкою. ДП «Санаторій Україна» підтверджує, що у ОСОБА_4 на день складання цього акту є заборгованість по сплаті за проживання в гуртожитку та сплаті комунальних платежів (а. с. 71).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, гуртожиток це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Відповідно до п. 4 ч. 3 Положення, особи, які проживають у гуртожитку, зобовязані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до п. 7 Положення особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у звязку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Статтями 68 ЖК України, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обовязок особи як наймача та споживача своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: 100-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім'ю); 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Відмовляючи в задоволенні позову ДП «Санаторій Україна» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період по лютий 2015 року включно, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, яка зареєстрована в кімнаті № 3 по вул. Артема, 6 в смт. Ворзель, та її чоловік ОСОБА_5 перебували на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб з 22 березня 2007 року по 06 березня 2015 року та користувалися пільгами на житлово-комунальні послуги за вказаною адресою, оскільки ОСОБА_5 є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, відтак заборгованість за вказаний період відповідачу нараховувалась помилково.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону, не спростовані доводами апеляційної скарги, рішення в цій частині не оскаржене позивачем.

В частині вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з березня 2015 року суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність їх задоволення, враховуючи здійснені відповідачем оплати за комунальні послуги за конкретний період, та стягнув із відповідача на користь позивача 8567,62 грн. заборгованості по оплаті за комунальні послуги.

Однак із даними висновками апеляційний суд погодитися не може, виходячи із наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись із даним позовом до суду, ДП «Санаторій Україна» посилалося на наявність заборгованості ОСОБА_4 по сплаті за проживання в гуртожитку та житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2011 року по 19 квітня 2016 року в розмірі 15850,92 грн.

Уточнюючи розрахунок заборгованості станом на 31 жовтня 2017 року та зазначаючи про розмір заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 15357,81 грн. (а. с. 89), ДП «Санаторій Україна» позовних вимог з урахуванням даного періоду не збільшувало, що суд першої інстанції залишив поза увагою.

Із уточненого розрахунку заборгованості, складеного позивачем станом на 31 жовтня 2017 року, згідно якого заборгованість станом на 31 жовтня 2017 року складає 15357,81 грн., із врахованої судом суми погашення ОСОБА_4 заборгованості за наданими квитанціями та із решти заборгованості, стягнутої судом із відповідача на користь позивача в розмірі 8567,62 грн., вбачається, що суд фактично стягнув заборгованість із відповідача за період після 19 квітня 2016 року, вийшовши за межі позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Крім того, суд не зясував правильність нарахування заборгованості позивачем згідно наданих ним довідок та розрахунків.

Так, у письмовому поясненні від 21 лютого 2018 року представником позивача повідомлено, що квартирна плата (послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) здійснювалась у розмірі 2,09 грн. за 1 кв.м. по тарифам, встановленим згідно рішення Бучанської міської ради № 1547-57-V від 29 жовтня 2009 року; опалення (теплопостачання) нараховувалось у розмірі 19,68 грн. по тарифам, встановленим ПКПП «Теплокомунсервіс» м. Буча, водопостачання та водовідведення нараховувалось у розмірі 14,77 грн. шляхом множення даного значення на площу кімнати відповідача 30,94 кв.м. (а. с. 81).

Відповідно до п. 1.3 Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10 березня 2016 року № 302 тарифи на централізоване водопостачання та водовідведення - вартість одиниці (1 куб. м) централізованого водопостачання чи водовідведення відповідної якості як грошовий вираз суми планованих економічно обґрунтованих витрат та планованого прибутку.

Виходячи із вищевикладеного, розрахунок позивачем заборгованості відповідача за надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, здійснений із площі квартири, а не із фактичного використання води в кубометрах, не ґрунтується на вимогах закону.

Інших доказів розміру заборгованості ОСОБА_4 за водопостачання позивачем надано не було.

Встановлено, що під час розгляду справи відповідачем погашалася заборгованість, в тому числі із березня по грудень 2015 року, весь 2016 рік та із січня по червень 2017 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями; в загальному розмірі нею здійснено платежів на 6362,95 грн.

Враховуючи, що розрахунок заборгованості позивачем надано без зазначення його складових, а в цілому по роках, апеляційний суд позбавлений можливості самостійно визначити заборгованість відповідача, на погашення якої останньою сплачено 6362,95 грн., та наявність такої заборгованості взагалі.

Таким чином, обставини, на які посилалося ДП «Санаторій Україна» в позові про стягнення заборгованості, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, позов є недоведеним та не підлягає до задоволення, відтак рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову не можна вважати законним і обґрунтованим.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ухвалене в результаті неповного зясування обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2067 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року в частині задоволення позову скасувати та прийняти нову постанову.

Дочірньому підприємству державного підприємства «Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» відмовити в позові до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року залишити без змін.

Стягнути із Дочірнього підприємства державного підприємства «Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» (Київська область, смт. Ворзель, вул. Стражеска 26, код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 02649621) на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 2067 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_____________ ______________ ______________