Справа № 464/4312/17 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1080/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ТзОВ «УМС Поліестер» ОСОБА_2,

ОСОБА_3 Ю,А., його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «УМС Поліестер» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УМС Поліестер» про визнання звільнення з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним та поновлення на посаді керівника відділу продажу у відділ смоли у Товаристві з обмеженою відповідальністю «УМС Поліестер».

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 задоволено, поновлено ОСОБА_3 на посаді керівника відділу продажу у відділ смоли у Товаристві з обмеженою відповідальністю «УМС Поліестер».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «УМС Поліестер» в дохід держави 640 грн. судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржило ТзОВ «УМС Поліестер»,вважає, що рішення та додаткове рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме, що позивач, всупереч вимогам ч.2 ст. 31 ЦПК України, змінив предмет та підстави позову після розгляду справи по суті. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не перевірив тверджень ОСОБА_3 про те, що керівником підприємства він був повідомлений про відсторонення від роботи. Суд першої інстанції не перевірив тверджень апелянта про те, що ОСОБА_3 не був ознайомлений з наказом № 21 від 31.03.2017, а тому взагалі не міг вважатись відстороненим, а отже будь-які твердження позивача про його відсторонення від виконання посадових обовязків з 30.03.2017 є безпідставними та такими, що суперечить дійсним обставинам справи. Крім цього, апелянт просить суд апеляційної інстанції взяти до уваги, що інвентаризацію було проведено за відсутності позивача, оскільки він не зявився на роботі протягом всього робочого дня, про що було складено відповідний ОСОБА_4, про причини неявки позивач не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав. 31.03.2017 року позивач також без поважних причин та без будь-яких пояснень не зявився на роботі, причин неявки керівництву не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав. Враховуючи дані обставини, 31.03.2017 року, підприємство було змушене звільнити ОСОБА_3 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Беручи до уваги вищенаведене, апелянт вважає, що всі твердження позивача, зазначені ним в позовній заяві, не відповідають дійсності і єдиною причиною незявлення позивача з 30.03.2017 року на своєму робочому місці є проведення 31.03.2017 року раптової інвентаризації за його місцем роботи та встановлення факту розтрати товарно - матеріальних цінностей. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «УМС Поліестер» ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної краги, заперечення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, поновлюючи його на роботі, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту вчинення позивачем 30.03.2017 та 31.03.2017 року прогулу без поважних причин та порушення керівником підприємства передбаченого законом порядку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 6, 7 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Стаття 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до роз»яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_3 України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом вважається відсутність працівника без поважних причин на роботі протягом усього робочого дня. До прогулу прирівнюють відсутність працівника без поважних причин на роботі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня. Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обовязкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.

Відсутність працівника на роботі з поважних причин не може вважатися прогулом, а отже і підставою для розірвання трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП України. Законодавство про працю не містить переліку причин відсутності на роботі, які треба вважати поважними. Поважними причинами слід визнавати такі причини, що виключають вину працівника. У кожному окремому випадку наявність поважних причин або те, що їх немає, визначає роботодавець.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_3, перебував у трудових відносинах з відповідачем, ТОВ «УМС Поліестер», працював керівником відділу продажу у відділі смоли згідно наказу № ПП/К0029 від 01.08.2012 року.

Відповідно до наказу про звільнення № 12/1/К від 31.03.2017 року ОСОБА_3 звільнено на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у звязку із вчиненням прогулу без поважних причин, про що зроблено запис в трудовій книжці.

Свою відсутність на роботі пояснює тим, що керівником ТОВ «УМС Поліестер» був відсторонений від роботи.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу №19 від 30.03.2017 за відсутності керівника відділу продажу ОСОБА_3 було проведено інвентаризацію на складі ТОВ «УМС Поліестер», в результаті якої виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 813 583,56 грн.

31.03.2017 року генеральний директор ТОВ «УМС Поліестер» видав наказ № 21 про відсторонення ОСОБА_3 від виконання службових обовязків.

В цей же день, 31.03.2017 року, на підставі службової записки директора з продажів ОСОБА_5, якою повідомлено про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 30.03.2017 та 31.03.2017 року, генеральним директором ТОВ «УМС Поліестер» прийнято рішення про звільнення позивача ОСОБА_3 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України та про визнання наказу № 21 від 31.03.2017 таким, що втратив чинність.

Відтак, вищенаведеним підтверджується те, що ОСОБА_3 був звільнений за прогул, оскільки, як вважав керівник ТзОВ «УМС Поліестер», працівник був відсутній на роботі без поважних причин 30.03.2017 року та 31. 03.2017 року.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який оцінивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_3 з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, суд першої інстанції вірно взяв до уваги табель обліку робочого часу, з якого вбачається, що 30.03.2017 року ОСОБА_3 знаходився на роботі, його робочий день був оплачений, що спростовує доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 Ю,А. був відсутній на роботі 30.03.2017 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що 31.03.2017 року ОСОБА_3 був відсторонений від роботи, що підтверджується наказом № 21 від 31.03.2017 року, що свідчить про поважність причин його відсутності на роботі 31.03.2017 року.

В цей же день, 31.03.2017 року ОСОБА_3 був звільнений з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується наказом № 12/1/К від 31.03.2017 року.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3, згідно табелю обліку робочого часу на ТОВ «УМС Поліестр» 30.03.2017 року, знаходився на роботі та такий день йому був оплачений, що виключає можливість висновку про вчинення останнім прогулу 30.03.2017 року, а також те, що 31.03.2017 року позивач був відсторонений від роботи, а недопущення роботодавцем працівника до роботи, якщо для цього відсутні достатні підстави, є поважною причиною відсутності працівника на роботі, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_3 з посади з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а тому звільнення ОСОБА_3 є незаконним.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Порядок застосування дисциплінарного стягнення, в тому числі і за прогули, передбачено ст.149 КЗпП України. Згідно з зазначеною нормою до застосування дисциплінарного стягнення власник зобовязаний отримати від працівника письмові пояснення. Відсутність таких пояснень не перешкоджає застосуванню стягнення, якщо керівник доведе, що пояснення від працівника він вимагав, але працівник не надав їх.

Крім цього, судом також встановлено, що ОСОБА_3 не був належним чином ознайомлений з наказом № 12/1/К від 31.03.2017 року про звільнення за прогул, який у встановленому порядку до його відома не доводився, такий відповідач ТОВ «УМС Поліестер» надіслав позивачу ОСОБА_3 разом із трудовою книжкою поштовим рекомендованим відправленням.

Твердження позивача про те, що таких пояснень у нього не вимагали, відповідачем не спростовані, відповідач не надав письмових доказів на підтвердження того, що на вимогу керівника підприємства ОСОБА_3 відмовився надавати пояснення, що свідчить про порушення керівником встановленого законодавством порядку застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов»язковою підставою для скасування судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина 3 ст. 376 ЦПК України передбачає порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Враховуючи передбачені ЦПК України підстави для скасування судового рішення у разі порушення норм процесуального права, а також зазначені апелянтом в апеляційній скарзі порушення норм процесуального права, які на думку апелянта є підставами для скасування оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що такі не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зазначені порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу ТзОВ «УМС Поліестер» слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УМС Поліестер» - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.06.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6