Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 495/4516/15-ц

провадження № 61-410 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - мале підприємство «Аліса»,

представники позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - приватне підприємство «Лазурна 19», правонаступником якого є приватне підприємство «Готельний комплекс «Курорт Еліт»,

представник відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,

представники відповідача - Романенко Роман Сергійович, Семенов Вадим Олексійович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу малого підприємства «Аліса» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року, постановленого у складі судді Чебан Н. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 7 вересня 2017 року, постановленої у складі колегії суддів Калараш А. А., Погорєлової С. О., Заїкіної А. П.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року мале підприємство «Аліса» (далі МП «Аліса») звернулося до суду з позовом, вимоги якого уточнило в ході розгляду справи та просило:

- визнати недійсним договір дарування (серія та номер №1950)

Ѕ частини адміністративної будівлі літ. «А» по АДРЕСА_1 укладеного 13 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та приватним підприємством «Лазурна 19» (далі ПП «Лазурна 19»), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В.;

- визнати недійсним договір дарування (серія та номер №1952)

Ѕ частини адміністративної будівлі літ. «А» по АДРЕСА_1 укладеного 13 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ПП «Лазурна 19», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 16427632 від 13 жовтня 2014 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В., реєстраційний запис про право власності №7308062;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 16427936 від 13 жовтня 2014 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В., реєстраційний запис про право власності №7308231;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,6914 га, укладеного 29 грудня 2015 року між

ПП «Лазурна 19» та Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області.

Позов мотивовано тим, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 вересня 2014 року, була затверджена мирова угода між ОСОБА_5 та ОСОБА_11, за умовами якої ОСОБА_5 набув право власності на адміністративну будівлю літ. «А» по АДРЕСА_1

13 жовтня 2014 року ОСОБА_5 подарував, а ПП «Лазурна 19» прийняла в дар адміністративну будівлю літ. «А» по АДРЕСА_1 загальною площею 154,4 кв.м, шляхом укладання двох договорів дарування

по Ѕ частині вказаної будівлі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2015 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 02 вересня 2014 року, на підставі якої ОСОБА_5 набув право власності на вказаний обєкт нерухомості - скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2015 року позов ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду.

З 1998 року МП «Аліса» було єдиним підприємством, яке користувалося спірним майном та земельною ділянкою, на якій розташована спірна база відпочинку, неправомірне заволодіння спірним майном та земельною ділянкою вплинуло на права позивача та порушила їх право користування спірним майном.

Позивач МП «Аліса», посилаючись на порушення його прав, як власника спірного майна, на підставі положення статті 215 ЦК України вважає, що договори дарування є недійсними.

Крім того, посилаючись на безпідставне отримання ПП «Лазурна 19» в оренду земельної ділянки площею 0,6914 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позивач просив визнати договір оренди вказаної земельної ділянки недійсним, оскільки він порушує його права, як титульного володільця бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться на зазначеній земельній ділянці.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року в задоволенні позовної заяви МП «Аліса» до ОСОБА_5, ПП «Лазурна 19», Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області в частині визнання договорів дарування недійсними, скасування реєстраційних записів - відмовлено.

Провадження у справі в частині позову МП «Аліса» до ПП «Лазурна 19», Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області в частині визнання недійсним договору оренди, укладеного між

ПП «Лазурна 19» та Затоківською селищною радою - закрито.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що МП «Аліса» не є стороною договорів дарування, які укладені між ОСОБА_5 та

ПП «Лазурна 19», тому позивач не перебуває з ними у зобов'язальних правовідносинах і обраний ним зобов'язальний спосіб захисту - визнання договорів дарування недійсними, спірних правовідносин не регулює, а тому, виходячи з вищевказаних вимог законодавства, доводи МП «Аліса» щодо недійсності спірних договорів дарування не можуть бути прийняті до уваги, а позовні вимоги про визнання недійсними цих договорів дарування не підлягають задоволенню.

Крім того, станом на 13 жовтня 2014 року, сторонами договорів дарування (ОСОБА_5 та ПП «Лазурна 19») при їх укладанні дотримано вимог статті 203 ЦК України, що також було перевірено нотаріусом під час нотаріального посвідчення цих договорів.

Щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав власності, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання недійсними договорів дарування та підлягають задоволенню лише у разі задоволення позову. Оскільки в даному випадку позов про визнання недійсними договорів дарування задоволенню не підлягає, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог щодо скасування рішень про державні реєстрації прав власності.

Закриваючи провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 29 грудня 2015 року між

ПП «Лазурна 19» та Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ПП «Лазурна 19» та Затоківська селищна рада є юридичними особами, відповідно спір стосується реалізації Затоківською селищною радою повноважень власника землі шляхом надання в оренду земельної ділянки ПП «Лазурна 19» та відповідно до статті 1, 12 ГПК України підвідомчий господарському суду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу МП «Аліса» відхилено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Згідно висновків апеляційного суду, місцевий суд правильно посилався на те, що МП «Аліса» не є стороною правочинів від 13 жовтня 2014 року, які укладені між ОСОБА_5 і ПП «Лазурна 19» та посвідчені приватним нотаріусом, тому спосіб захисту, визначений позивачем шляхом визнання недійсними договорів дарування не є правильним.

Крім наведеного, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з 2014 року спірним майном та з 2015 року за договором оренди - земельною ділянкою, на якій це майно розташоване, користується ПП «Лазурна 19», правонаступником якого є приватне підприємство «Готельний комплекс «Курорт ЕЛІТ». При цьому, матеріали справи не містять доказів користування МП «Аліса» спірним майном на час ухвалення судом першої інстанції рішення, а позивачем не доведено порушення його майнових прав, як заінтересованої особи, яка набула право на оспорювання договорів дарування.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки укладеного 29 грудня 2015 року між ПП «Лазурна 19» та Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, оскільки даний спір виник між юридичними особами та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У касаційній скарзі, поданій 4 грудня 2017 року поштовим засобом зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, та яка надійшла до Верховного Суду 15 грудня

2017 року, МП «Аліса» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що МП «Аліса» має право на оспорювання правочинів дарування спірного майна, оскільки утримувало спірну базу відпочинку понад 20 років, здійснювало заходи щодо її розвиту і на законних підставах претендує на створення на основі майна бази відпочинку «Зорі Тирасполю» спільного товариства разом з Фондом державного майна України. ОСОБА_5 неправомірно зареєстрував своє право власності та здійснив дарування бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» приватному підприємству «Лазурна 19», яке отримало в оренду всю земельну ділянку.

Згідно доводів касаційної скарги позивача, суди попередніх інстанцій в сукупності належної оцінки наявних у справі доків не врахували тих обставин, що за ОСОБА_5 право власності взагалі ніколи не визнавалось, а подана державному реєстратору ухвала є фальшивою чи підробленою, з приводу чого позивач звернувся до відповідних правоохоронних органів. Згідно скасованої ухвали суду про затвердження мирової угоди, право власності на спірне нерухоме майно визнавалось за ОСОБА_11

Судами не враховано, що однією з підстав недійсності договорів дарування МП «Аліса» зазначало його фіктивність, про що свідчить дата утворення юридичної особи та її назва ПП «Лазурна 19» - однойменна об'єкту, який набувався в дарунок і сторони насправді не мали на меті реальне настання правових наслідків за договором дарування, а мали на меті виключно безпідставне виникнення права власності з метою утруднення відновлення правового становища майна, що виступило об'єктом дарування.

У касаційній скарзі позивач вказує на те, що на підставі неправомірного (не існуючого) рішення суду ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності, здійснив дарування об'єкту бази відпочинку приватному підприємству «Лазурна 19», яка й отримала в оренду всю земельну ділянку та в подальшому викупило її. При цьому, дані особи не мали ніякого відношення до цієї бази відпочинку і не мали ніяких правових підстав для набуття її частини у власність та на отримання права користування земельною ділянкою та її подальшого викупу.

У відзиві на касаційну скаргу приватне підприємство «Готельний комплекс «Курорт Еліт» просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

В обґрунтування відзиву приватне підприємство «Готельний комплекс «Курорт Еліт» посилається на те, що встановивши правовий стан як сторін у справі, так і спірного майна, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності у МП «Аліса» цивільного інтересу, який зазнав посягань та потребує судового захисту. МП «Аліса» не мало та не має жодних прав на майно бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», в тому числі і на адміністративну будівлю загальною площею 154,4 кв. м.

Відповідачі та інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року вказана цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга малого підприємства «Аліса» задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 вересня 2014 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_12 та ОСОБА_11, за результатами якої ОСОБА_5 набув право власності на адмінбудівлю літ. «А» по

АДРЕСА_1 загальною площею 154,4 кв.м. Вчинено відповідну державну реєстрацію.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_5 подарував, а ПП «Лазурна 19» прийняло в дар адмінбудівлю літ. «А» по АДРЕСА_1 за двома договорами дарування, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. (по Ѕ частині за кожним).

Проведено державну реєстрацію права власності на вказане майно за

ПП «Лазурна 19».

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2015 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 2 вересня 2014 року, на підставі якої ОСОБА_5 набуто право власності на об'єкт нерухомості - скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 26 березня 2015 року позовну заяву ОСОБА_11 до

ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду з підстав, передбачених пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України(в редакції, чинній на момент постановлення ухвали).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2015 року позов заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Фонду державного майна України до державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Гриценко І. С., реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_5 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності

ОСОБА_5 на адміністративний будинок, що розташований по

АДРЕСА_1

На підтвердження вимог про визнання недійсними договорів дарування

МП «Аліса» посилалося на те, що є заінтересованою особою та відповідно до статті 215 ЦК України має право на оспорювання вищевказаних договорів дарування, оскільки з 1998 року є єдиним законним користувачем та володільцем спірного майна - титульним володільцем.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року

№ 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов'язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

В основу оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції покладено висновки про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваних договорів дарування та недоведеність порушення цими правочинами прав чи законних інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів про недоведеність позивачем порушення його прав як титульного володільця або користувача спірного майна, а відтак і недоведеність права на оспорювання правочинів, як заінтересованою особою, стороною яких він не є.

Позивачем не доведено порушення його майнових прав або законного інтересу, а матеріали справи не містять доказів, що останній є користувачем спірного майна.

Так, перевіряючи доводи позивача щодо порушення його прав та інтересів, вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для їх правового захисту, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що з 2014 року спірним майном та з 2015 року земельною ділянкою за договором оренди користується ПП «Лазурна 19», правонаступником якого є ПП «Готельний комплекс «Курорт «Еліт», дав належну оцінку тим обставинам, що рішенням господарського суду Одеської області від 2 грудня 2011 року у справі №5/17-4110-2011 позов Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області задоволено, зобов'язано МП «Аліса» звільнити та повернути за актом приймання-передачі земельну ділянку, що розташована у Сонячному районі смт Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеської області, площею 0,7499 га, яку було передано МП «Аліса» в оренду терміном на 10 років за договором від 2001 року та на якій знаходяться спірні об'єкти нерухомості.

Постановою Вищого господарського суду України від 12 червня 2012 року рішення господарського суду Одеської області від 02 грудня 2011 року залишено без змін.

У ході розгляду вказаної справи господарськими судами встановлено, що на час розгляду справи в суді у МП «Аліса» відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку (державний акт на землю, договір оренди землі). 23 серпня 2011 року Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області прийнято рішення «Про припинення договору оренди земельної ділянки, укладеного між Затоківською селищною радою та МП «Аліса», відповідно до якого Затоківська селищна рада вирішила припинити договір оренди земельної ділянки у зв`язку з закінченням терміну, на який його було укладено та зобов`язано МП «Аліса» в місячний термін повернути земельну ділянку в належному стані за актом прийому-передачі.

Господарські суди дійшли висновків, що відмова МП «Аліса» звільнити ділянку, обмежує право законного власника розпоряджатися нею і використовувати за своїм призначенням та право землекористувача на самостійне господарювання на ній, внаслідок чого завдається істотна шкода державним інтересам.

Таким чином, рішеннями господарських судів встановлено відсутність у МП «Аліса» права користування та володіння вищезазначеною земельною ділянкою, на якій розташовані спірні об'єкти нерухомості.

Крім того, рішенням господарського суду Одеської області від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року та поставновою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року у задоволенні позову МП «Аліса» до Фонду державного майна України про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке розташоване за адресою: Одеська область,

АДРЕСА_1 - відмовлено.

Вказаними рішеннями господарських судів встановлено, що МП «Аліса» користувалося майном бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» по

АДРЕСА_1 на підставі договорів оренди, укладених з Тираспольським електромонтажним управлінням «Молделектромонтаж» (орендарем), строк останнього з яких закінчився 31 грудня 2012 року. З 2004 року МП «Аліса» знало, що база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» є державною власністю України та користувалося спірним майном на підставі договірних відносин, у зв'язку із чим суди дійшли висновків, що МП «Аліса» не є добросовісним набувачем спірного майна та відсутні підстави для визнання за ним права власності на це майно за набувальною давністю.

Інших договорів оренди майна бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», укладених МП «Аліса» після 31 грудня 2012 року, зокрема і з його власником - державою Україна в особі Фонду державного майна України, матеріали справи не містять.

При цьому, посилання позивача у позові на те, що МП «Аліса» відповідно до договору купівлі-продажу майна за кордоном від 3 жовтня 2011 року, укладеного між МП «Аліса» та Міністерством економіки Придністровської Молдавської республіки є власником спірного об'єкту нерухомості, площею 154.4 кв. м, який входить до бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 1 наказу Фонду державного майна України від 18 жовтня 2004 року за №2176 встановлено, що відповідно до Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України»

від 10 вересня 1991 року та статті 1 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11 серпня 1994 року майно бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» (смт Затока) визнано державною власністю України.

Відхиляючи доводи позивача про те, що за час користування спірним майном, МП «Аліса» на земельній ділянці, на якій розташоване спірне майно збудувала будинки для відпочинку, здійснювала ремонт нерухомого майна, понесла витрати на утримання спірного майна та у майбутньому мають намір вирішувати питання щодо визнання за МП «Аліса» права власності на збудовані споруди та відшкодування витрат по утриманню спірного майна, суди правильно виходили з того, що матеріали справи не містять доказів будівництва МП «Аліса» зазначених будівель та останнє не позбавлено права і можливості у подальшому звернутися до суду з відповідним позовом щодо спірних будівель та понесених витрат у зв'язку з утриманням спірного нерухомого майна, або іншим шляхом захистити свої права.

Надаючи об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу

МП «Аліса» на момент звернення до суду, а також визначаючи, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними нотаріально посвідчених договорів дарування від 13 жовтня 2014 року, укладених між ОСОБА_14 і ПП «Лазурна 19» за позовом МП «Аліса», яке не є стороною цих договорів та не довело наявність порушеного права або інтересу цими правочинами, оскільки право користування спірними об`єктами в тому числі і земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, не підтверджено жодним правовстановлюючим документом, а строки договорів оренди, на підставі яких МП «Аліса» користувалося земельною ділянкою і нерухомим майном закінчилися за 2 роки до моменту укладення оспорюваних договорів.

Станом на час перегляду справи Верховним Судом відсутні підстави вважати порушеними права та інтереси позивача укладенням оспорюваних ним договорів, оскільки безпідставність його претензій на предмет зазначених договорів встановлено вищевказаними судовими рішеннями судів господарської юрисдикції, які набрали законної сили та обставини, встановлені у них, є преюдиційними для вирішення даного спору.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, а посилання на наявність у позивача охоронюваного законом інтересу спростовуються приписами чинного законодавства, встановленими судами попередніх інстанцій обставинами та обставинами, встановленими рішеннями господарських судів, які набрали законної сили.

У касаційній скарзі позивач не обґрунтував порушення оспорюваними правочинами своїх прав чи охоронюваних законом інтересів, що є загальною підставою для відхилення його аргументів щодо підстав недійсності цих правочинів, зокрема і посилань на їх фіктивність.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами невірно встановлено обставини справи та неповно дослідженого докази стосовно того, що ОСОБА_5 ніколи не був власником спірного майна, неправомірно зареєстрував своє право власності на спірне майно та подарував його ПП «Лазурна 19».

Разом з тим, вказані доводи, з урахуванням встановлених судами обставин, не мають правового значення для вирішення питання про порушення прав і законних інтересів позивача та про наявність чи відсутність підстав для їх правового захисту, не впливають на правильність висновків судів щодо недоведеності факту порушення оспорюваними правочинами прав чи охоронюваних законом інтересів позивача та відсутності доказів на підтвердження факту користування ним спірним майном.

Посилання у касаційній скарзі щодо неправомірності набуття

ОСОБА_15 права власності на спірне майно є доречними, але питання щодо захисту права власності, зокрема державної власності на спірне майно, має вирішуватись за позовом відповідних державних органів або органу місцевого самоврядування, виходячи з обсягу прав на це майно та покладених на них державою обов`язків.

При цьому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 29 грудня 2015 року між ПП «Лазурна 19» та Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, оскільки спір стосовно реалізації Затоківською селищною радою повноваження власника землі шляхом надання в оренду земельної ділянки ПП «Лазурна 19» та визнання недійсним такого рішення є спором, який згідно положень статей 1, 12 ГПК Українипідвідомчий господарському суду та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані рішення у повному обсязі, в тому числі і в частині закриття провадження у справі щодо вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 29 грудня 2015 року між ПП «Лазурна 19» та Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, разом з тим, жодного доводу стосовно необґрунтованості чи незаконності оскаржуваних судових рішень у цій частині позивач не наводить.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу малого підприємства «Аліса» залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 16 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області

від 7 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик