АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року

місто Київ

справа №761/27936/17

провадження №22-ц/796/2267/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.,

суддів - Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Приватне акціонерне товариство «Міжнародний Медіа Центр - СТБ», ОСОБА_3, ОСОБА_4, Підприємство з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «НБМ»

третя особа - Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Піхур О.В. від 8 грудня 2017 року у справі за позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію поширену відповідачами наступну інформацію:

«здійснював перешкоджання законній журналістській діяльності, скривдив знімальну групу телеканалу СТБ, бив журналістів та перешкоджав журналістам, напав на журналістів, силоміць тримав оператора та відбирав в журналістів техніку, погрожував оператору» - ПрАТ «Міжнародний Медіа Центр-СТБ»;

«здійснював перешкоджання законній журналістській діяльності, бив журналістів, відбирав в журналістів техніку, напав на журналістів телеканалу СТБ» - Підприємство з іноземними інвестиціями у формі ТОВ «Телерадіокомпанія «НМБ»;

«здійснював перешкоджання законній журналістській діяльності, бив журналістів, відбирав в журналістів техніку, напав на знімальну групу» - ОСОБА_3;

«здійснював перешкоджання законній журналістській діяльності, напав на знімальну групу телеканалу СТБ, напав на оператора, відбирав техніку, виламав об'єктив та сховав його у власній машині з метою перешкоджання зйомці журналістам» - ОСОБА_4

Також просив зобов'язати відповідачів спростувати поширену інформацію ПрАТ «Міжнародний Медіа Центр-СТБ» шляхом проголошення ведучім телепередачі «Вікна-новини» резолютивної частини рішення суду в найближчому випуску, а також, Підприємство з іноземними інвестиціями у формі ТОВ «Телерадіокомпанія «НМБ», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом розміщення в газеті «Урядовий кур'єр» під заголовком «Спростування» резолютивної частини рішення суду.

Крім того, просив стягнути на його користь у якості відшкодування моральної шкоди з кожного відповідача кошти в розмірі по 250 000 грн.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначав, що переглядаючи офіційний веб-сайт ПрАТ «Міжнародний Медіа Центр - СТБ» виявив відеозапис частини випуску передачі «Вікна Новини» від 12 січня 2015 року, де було поширено неправдиву інформацію та стверджується, що він вчинив злочин передбачений ст. 171 КК України, також його було порівняно з ОСОБА_6 та так званими «тітушками» загалом. Аналогічну інформацію також було поширено в наступних телепередачах: випуску телепередачі «Вікна-Новини» від 18 червня 2005 року розміщеному на офіційному веб-сайті ПрАТ «ММЦ-СТБ», від 1 жовтня 2015 року розміщеному на офіційному веб-сайті ПрАТ «ММЦ-СТБ», від 27 червня 2013 року розміщеному на інтернет каналі на інтернет ресурсі «Youtube».

Позивач стверджував, що поширена відповідачами інформація є недостовірною і такою, що посягає на законне право позивача на честь, гідність та ділову репутацію, адже вироком Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2015 року, його визнано невинним у пред'явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 171 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення, що свідчить про те, що він не вчиняв перешкоджання законній журналістській діяльності, не нападав на журналістів, не бив їх, не погрожував їм тощо.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, а судові витрати покласти на відповідачів.

Позивач посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального і процесуального права, неналежну оцінку наданих суду доказів, оскільки поширена інформація була більш ширшою за інформування про процес притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 171 КК України, а відтак висновок суду про те, що відповідачами вчинено всі належні дії щодо поновлення прав позивача шляхом повідомлення про виправдувальний вирок суду та залишення його без змін судами під час перегляду в повній мірі не відображає всіх обставин справи.

Крім того, позивач зауважує, що поширення повідомлення про рішення суду, що його реабілітує, не позбавляє права на звернення до суду із вимогами про визнання недостовірною поширену інформацію, її спростування та відшкодування шкоди, що була йому завдано таким поширенням.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи ОСОБА_1, ОСОБА_4, Підприємство з іноземними інвестиціями у формі ТОВ «Телекомпанія «НБМ» в судове засідання не з'явились, клопотання про відкладення розгляду справи не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання за відсутності третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПрАТ «Міжнародний Медіа Центр - СТБ», ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та третьої особи - ОСОБА_8, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції.

Оскільки позивач стверджував, що поширення недостовірної інформації стосовно нього було здійснено відповідачами, саме позивач повинен був надати докази у підтвердження такого поширення.

Проте, матеріали справи не містять доказів у підтвердження поширення спірної інформації саме відповідачами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем були надані матеріали про поширення інформації через Інтернет ресурси, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежними доказами у підтвердження посилань позивача про поширення інформації відповідачами.

Крім того, судом встановлено, що інформація про те, що ОСОБА_1 відбирав об'єктив в оператора не є недостовірною, оскільки вироком Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року встановлено, що ОСОБА_1 не заперечував той факт, що він відібрав об'єктив відеокамери.

Разом з тим, згідно абз. 3 ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту чи накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт були поширені в засобах масової інформації, то на вимогу цього громадянина, а в разі його смерті на вимогу його родичів чи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або суду засоби масової інформації протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України.

Так, із відеозаписів та статей, на які посилається позивач як на доказ поширення щодо нього неправдивої інформації, вбачається, що висвітлені події, пов'язані безпосередньо з розслідуванням у встановленому чинним законодавством України порядку факту вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 171 КК України - «Перешкоджання законній професійній діяльності журналістів», та в подальшому у відповідних відеозаписах, як і в статтях ОСОБА_4 повідомляється про постановлення виправдувального вироку, який в подальшому було залишено без змін ухвалами апеляційної та касаційної інстанціями, тобто відповідачами було поширено повідомлення про рішення, що реабілітує позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції також виходив з того, що позивач мав можливість довідатись про поширення щодо нього недостовірної інформації безпосередньо під час її поширення, адже знав, що процес притягнення його до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 171 КК України набув розголосу і резонансу, активно висвітлюється в різних друкованих і телевізійних ЗМІ, тому при наявності заяв відповідачів ПрАТ «Міжнародний Медіа Центр - СТБ» та ОСОБА_3, судом застосовано строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності; 4) у зв'язку з недоліками проданого; 5) про розірвання договору дарування; 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти; 7) про оскарження дій виконавця заповіту.

Згідно ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 23 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК і статтею 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт З Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

На підставі викладеного, та з урахуванням того, що поширена інформація не порушує особисті немайнові права позивача, при цьому позивачем не надано доказів у підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про неправомірну відмову у відшкодуванні шкоди, що була завдана позивачу таким поширенням, не спростовує правильного висновку суду про відсутність юридичного складу правопорушення, наявність якого є підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий: С.В. Кулікова

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Лапчевська