Справа № 408/6979/16-ц
Провадження № 22ц/782/14/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів - Карташова О.Ю., Орлова І.В.

за участю секретаря судового засідання - Подрябінкіна Я.Г.

представника відповідача - адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Апеляційного суду Луганської області в місті Сєвєродонецьк Луганської області

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Біловодського районного суду Луганської області (ухвалене суддею Карягіною В.А. в залі судових засідань в приміщенні Біловодського районного суду Луганської області в місті Біловодськ Луганської області)

від 22 листопада 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив

ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом 26 серпня 2016 року.

В обґрунтування позову зазначила, що працювала у відповідача, який є суб'єктом підприємницької діяльності, за трудовим договором від 22 жовтня 2015 року на посаді продавця, із заробітною платою 1400 грн. В липні 2016 року вона повідомила відповідача про те, що стала на облік по вагітності, після чого відповідач запропонував їй звільнитися з роботи, з чим вона не погодилася. 01 серпня 2016 року, коли позивачка прийшла на своє робоче місце до магазину на її робочому місті працював інший продавець, а вона не була допущена до роботи. Відповідач поставив умови або вона звільняється за власним бажанням і він сплачує їй заборгованість по заробітній платі, або він її звільнить сам без будь-якої виплати, з чим вона не погодилася. Так було протягом до 15 серпня 2016 року, їй не виплачували заборгованість з заробітної плати, не давали наказу про звільнення, між тим, не допускали до роботи. З 15 серпня 2016 року вона перебувала на лікарняному. 16 серпня 2016 року позивачці зателефонувала бухгалтер та повідомила про її звільнення за прогули. Їй повернули трудову книжку, але заробітну плату з березня по липень 2016 року не виплатили, тому вона змушена була звернутися до суду.

Посилаючись на вказані обставини, просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 7000 грн.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 22 листопада 2017 року суд задовольнив позов частково.

Скасував наказ № 4 від 15 серпня 2015 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_4 за ст.40 п.4 КЗпП України (за відсутність на робочому місці протягом трьох годин) з займаної посади з 16 серпня 2016 року.

Поновив ОСОБА_3 на посаді продавця ФОП ОСОБА_2 з 16 серпня 2016 року.

Стягнув з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 685,88 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26 663,63 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовив.

Стягнув з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

В зазначеному рішенні суд виправив описки ухвалою від 24 листопада 2017 року, в якій зазначено, що правильним слід вважати стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 7 000 грн. з відрахуванням необхідних платежів та виплат і середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 21 063,53 грн. з відрахуванням необхідних платежів та виплат.

Позивач не погоджується з рішенням суду в частині скасування наказу про звільнення відповідачки, поновлення відповідачки на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 685,88 грн. рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивачка та відповідач в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи належним чином завчасно повідомлені. Їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти, які сторонами визнаються та підтверджуються дослідженими в суді доказами.

Відповідач ОСОБА_2 є суб'єктом підприємницької діяльності.

22 жовтня 2015 року між позивачкою та відповідачем був укладений трудовий договір № 1, відповідно до якого позивачка зобов'язана виконувати роботу продавця з 23 жовтня 2015 року із заробітною платою 1400 грн. на місяць по 40 годин на тиждень згідно графіку роботи. Договір є безстроковим, укладений на невизначений строк.

В період з 01 по 15 серпня 2016 року (протягом 15 днів) позивачка була відсутня на роботі, тобто перебувала у прогулі.

Кожна із сторін по-різному пояснює причину прогулу: позивачка посилається на те, що вона не була допущена до робочого місця після того, як повідомила відповідача про свою вагітність, а відповідач посилається на те, що позивачка не повідомляла про причину своєї відсутності. Кожна із сторін на власний розсуд вживала заходів для складання відповідних актів, які були представлені суду.

На підставі цих актів суд достеменно не встановив причину відсутності позивачки на роботі, встановивши лише той факт, що з 01 серпня 2016 року позивачка не виконувала роботу продавця. Цей факт визнають обидві сторони.

15.08.2016 року відповідач видав розпорядження про припинення дії трудового договору №1 від 22.10.2015 року з позивачкою за 15 днів прогулу, які мали місце 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 серпня 2016 року та які були зафіксовані актами.

Крім того 15 серпня 2018 року відповідачем був виданий наказ № 4 про звільнення позивачки з роботи з 16 серпня 2016 року на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України (у зв'язку з відсутністю на робочому місці протягом трьох годин).

Також встановлено і підтверджено медичною документацією, що в липні 2016 року позивачка взята на облік по вагітності, що підтверджено довідкою Щастинської міської лікарні від 17.08.2016 року. А в період з 15 серпня по 27 серпня 2016 року включно позивачка перебувала на лікарняному з приводу загального захворювання, що підтверджено листком непрацездатності серії АГТ № 260538, виданим Петрівською лікарнею Станично-Луганського РТМО Луганської області.

Задовольняючи позов про поновлення позивачки на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення трудового законодавства звільнення було здійснене у період тимчасової непрацездатності працівника, чим не дотримано вимоги ст.40 КЗпП України, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Цей висновок суду повністю відповідає матеріалам справи та правильно застосованій судом нормі матеріального права, оскільки встановлено, що в день звільнення позивачка перебувала на лікарняному.

Доводи скаржника про те, що йому ця обставина не була відома, не заслуговують на увагу, оскільки це не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Свій висновок суд обґрунтовує наступним.

Виходячи з вимог ст. 149 КЗпП і Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників і службовців підприємств, установ, організацій від 20 липня 1984 року № 213, роботодавець повинен вимагати від працівника, який порушив трудову дисципліну, письмових пояснень про таке порушення. І тільки ретельно вивчивши причини прогулу, можна приймати рішення про застосування дисциплінарного стягнення.

Як встановлено судом, причина відсутності позивачки на робочому місці відповідачем встановлена не була, а застосовуючи дисицплінарне стягнення у вигляді звільнення, відповідач виходив виключно з факту прогулу, не встановивши його причину.

Суд погоджується з доводами представника скаржника про те, що позивачка не повідомляла про причини своєї відсутності, оскільки докази цьому позивачка суду не надала та навіть не послалась на такі докази. Але і відповідач не надав доказів того, що він вживав будь-яких заходів для з'ясування причин відсутності позивачки на робочому місці. Надані ним докази свідчать лише про те, що фіксувався лише сам факт відсутності позивачки на робочому місці. Але у будь-якому випадку закон забороняє застосовувати таку крайню міру дисциплінарного стягнення як звільнення за прогул в період тимчасової непрацездатності працівника.

Також суд погоджується з доводам скаржника про те, що позивачка не повідомила відповідача про свою вагітність, а довідку про вагітність вона отримала та подала до суду після її звільнення. З цього приводу апеляційний суд зауважує наступне.

Виходячи з обов'язків дотримуватись трудової дисципліни, позивачка зобов'язана була не тільки повідомити роботодавцю про свою вагітність, але і подати відповідну медичну довідку. Таких доказів позивачка суду не надала. Представлена суду довідка була отримана нею 17 серпня 2016 року, тобто після звільнення. Але, ця обставина не впливає не правильність висновку суду про незаконність звільнення позивачки в період її тимчасової непрацездатності.

Окремо слід зауважити, що норми трудового законодавства встановлюють додатковi гарантії для працівників-жінок. Зокрема, жінці гарантується захист від звільнення в період вагітності.

Згідно з частиною третьою статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

З вказаних вище підстав рішення суду в частині поновлення позивачки на роботі є законним та обгрунтованим, адже ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з вимог ст.235 КЗпП України, згідно з якою при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку розрахований судом відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. період вимушеного прогулу розрахований судом на день розгляду справи, починаючи з 28 серпня 2016 року, оскільки з 15 по 27 серпня 2016 року включно позивачка перебувала на лікарняному. Кількість днів вимушеного прогулу до ухвалення судом рішення становить 331 робочий день. Середньоденна заробітна плата позивачки визначена, виходячи з фіксованого розміру її заробітної плати (1400 грн.) - 63,63грн.

Такий розрахунок апеляційний суд вважає правильним, оскільки він зроблений, виходячи із фіксованої заробітної плати позивачки, зазначеній в трудовому договорі.

Доводи скаржника про те, що позивачка перебуває у соціальній відпустці по вагітності, пологам та по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, є неприйнятними , виходячи з наступного.

Дійсно, в період судового розгляду справи позивачка 04 лютого 2017 року народила дитину. У зв'язку з вагітністю, пологами та народженням дитини позивачка має право на вказані види соціальних відпусток. Але ці відпустки роботодавцем оформлені не були, оскільки обов'язок оформлення таких відпусток покладений на роботодавця, але відповідач накази про такі відпустки не видавав, оскільки звільнив позивачку 16 серпня 2016 року.

Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня по липень 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено гарантоване Конституцією та законами України право позивачки на отримання винагороди за працю. Свій висновок суд першої інстанції обґрунтував наступним.

Оскільки факт виплати заробітної плати за період з березня по липень 2016 року заперечувався позивачем , вказана обставина підлягала доказуванню, однак відповідач не довів в суді, що він виплатив позивачці заробітну плату за період з березня по липень 2016 року включно.

Посилання представника відповідача на втрату 08 серпня 2016 року відомостей про виплату позивачці заробітної плати саме за цей період і як на доказ посилається на свідчення працівників, суд не прийняв до уваги, вказавши на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цей висновок суду є правильним, оскільки ґрунтується на нормах процесуального права про доказування.

Апеляційний суд вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем визнає заборгованість по заробітній платі тільки у розмірі 685,88 грн., оскільки суду не надано доказів того, що за спірний період заробітна плата була виплачена у повному обсязі.

Відсутність доказів виплати заробітної плати за спірний період не дають суду підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки це є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливих судових процедур і рівності учасників судового процесу перед законом, а також порушенням статті 129 Конституції України, яка визначає однією із засад судочинства рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Загальний розмір заборгованості за п'ять місяців (березень, квітень, травень, червень, липень 2016 року) становить 7000 грн. з розрахунку: 1400 грн. щомісячної заробітної плати х 5 місяців, тому суд правомірна визнав позов в зазначеній частині обґрунтованим.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 388, 390, 391 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд

постановив

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 06 березня 2018 року.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Карташов О.Ю.

Орлов І.В.