Справа №: 343/1069/18
Провадження №: 2/0343/468/18
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

13 червня 2018 року м.Долина

Суддя Долинського районного суду Івано-Франківської області Тураш В. А., розглянувши матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вигода» про визнання недійсним зборів учасників товариства,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом до ТзОВ «Вигода», в якому просять:

1.Поновити строк звернення до суду, який пропущений із поважних причин.

2.Визнати недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Вигода» від 01.05.2010 року та рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Вигода» від 25.03.2018 року.

Стягнути з відповідача судові витрати .

Розглянувши матеріали вказаної позовної заяви, приходжу до наступного висновку:

У відповідності до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пунктів 3, 10 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, повязані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) субєктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) субєктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

Зі змісту ч.1 ст. 167 Господарського кодексу України вбачається, що корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з ч.3 ст. 167 Господарського кодексу України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Справи, що виникають з корпоративних відносин, - це справи зі спорів між юридичними

особами та їх учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасниками, які вибули, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &?н;…&?н; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &l&;…&g;;». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Також і у рішенні Європейського суду з прав людини у справах «Сокуренко і Стригун проти України» зазначається, що термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Отже, враховуючи вимоги чинного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачі зазначають, що, вони є засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Вигода», кожен з них вніс частку у статутний фонд цього підприємства і , відповідно, набув статусу учасника (співвласника) товариства і має право брати участь в управлінні товариством та розподілі результатів роботи через рішення зборів учасників товариства, що передбачено статутом товариства та Законом України «Про господарські товариства». Позивачі вказують, що їм із листа від 10.04.2018 року стало відомо , що 25.03.2018 року на загальних зборах було прийнято рішення, яке порушує їх інтереси і законне право як учасників товариства .

З матеріалів справи слідує, що предметом позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є вимоги про захист їх прав як засновників (учасників) товариства, і вимоги їх позову про визнання недійсними зборів учасників товариства стосуються не особистих прав позивачів як фізичних осіб, а стосуються їх корпоративних прав.

Таким чином приходжу до висновку, що, відповідно до змісту позовної заяви та доданих документів, спір виник з господарських відносин, який підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до ч.1 ст.24 ГПК України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Керуючись ст. ст. 186, 258 - 260, 293, 353 ЦПК України, суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

У відкритті провадження у справі №343/1069/18 за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вигода» про визнання недійсним зборів учасників товариства - відмовити.

Позовну заяву з додатками повернути позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Роз'яснити позивачам, що вирішення даних спірних правовідносин відноситься до юрисдикції

господарського суду Івано-Франківської області в порядку господарського судочинства з урахуванням суб'єктного складу сторін та правил територіальної підсудності.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК Кодексу України.

Суддя: