Справа № 472/695/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П
Провадження № 22-ц/812/261/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 листопада 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.

з участю:

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, яке ухвалено о 10 годині 33 хвилини, 12 вересня 2018 року у приміщенні Веселинівського районного суду Миколаївської області, під головуванням судді Кучерявенко С.С., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку „ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) пред'явило позов до ОСОБА_2 про стягнення 9 634,73 долари США заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовувало наступним.

03 жовтня 2007 року Банк уклав з ОСОБА_2 кредитний договір № NKVSGI, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 70 000 гривень на термін до 03 жовтня 2017 року, зі сплатою 15 процентів річних за користування ним.

У той же день, сторони уклали іпотечний договір № NKVSGI, за умовами якого, позичальник, на забезпечення кредитного зобов'язання передала іпотеку Банку належний їй житловий кам'яний будинок АДРЕСА_2, загальною площею 79,4 м-2, та прибудинкову земельну ділянку площею 692 м-2, заставною вартістю 94 000 гривень.

11 серпня 2008 року згідно заяви відповідача вказаний кредитний договір № NKVSGI було переведено з національної валюти - гривня, в іноземну валюту - долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди Банку склав 14 659,61 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки відповідачка взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, то за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2010 року з ОСОБА_2 на користь Банку було стягнуто заборгованість у розмірі 118 582 гривні 49 копійок.

Через те, що борг залишився непогашеним, 29 жовтня 2016 року Банк, шляхом позасудового врегулювання, набув у власність переданий в іпотеку будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, що було посвідчено приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області та зареєстрований у державному реєстрі № 1476 та земельну ділянку площею 692 кв.м кадастровий номер: НОМЕР_1, яка розташована за тією ж адресою.

Після вказаних вище дій, позивач знову звернувся до суду з вимогою до відповідача про стягнення заборгованості, пославшись на те, що борг не був погашений і за рахунок вартості предмета іпотеки.

Посилаючись на наведене Банк просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 9 634,73 долари США, що еквівалентно 249 635 гривень 75 копійок та судові витрати.

З 21 травня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінив свою назву на АТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Веселинівськогорайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2018 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено за його недоведеністю.

Не погодившись з зазначеним рішенням, Банк оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, порушеннями норм матеріального права та процесуального законодавства.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд постановив його у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Так, відмовляючи у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що Банк скористався своїм правом позасудового врегулювання спору, а саме - набув право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання відповідача ОСОБА_2, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Згідно статей 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

У відповідності до статей 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу вимоги якої не звільняють боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статей 572, 575 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, одним з видів застави - іпотекою.

Звернення стягнення на предмет застави або набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, у разі покриття боргу повністю, є підставою припинення кредитного зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

3гідно частини 1 статті 33 3акону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Рішення суду і інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № NKVSGI, відповідно до якого, остання отримала кредит у розмірі 70 000 гривень на термін до 03 жовтня 2017 року (а.с.15-18).

ОСОБА_2 зобов'язувалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Того ж дня, між сторонами було укладено договір іпотеки № NKVSGI, відповідно до якого, на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий кам'яний будинок АДРЕСА_2, загальною площею 79,40 кв.м, житловою площею 40,70 кв.м, та земельну ділянку площею 693 кв.м, кадастровий номер: НОМЕР_1, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 (а.с.24-26).

14 серпня 2008 року даний кредитний договір № NKVSGI переведено з національної валюти гривня в іноземну валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складав 14 659,61 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,4 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. - 20).

29 жовтня 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк", в процесі позасудового врегулювання, відповідно до рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер №32178421 від 02 листопада 2016 року набув у власність будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до висновку про вартість майна від 09 грудня 2016 року (а.с. - 108-114), вартість майна, що перебувала в іпотеці, на день оцінки, становила: будинку - 311 605 гривень; земельної ділянки - 29 953 гривні 26 копійок.

Вказана вартість була достатньою для покриття боргу відповідача перед Банком, у зв'язку з чим, той міг обрати і обрав такий спосіб покриття, як набуття предмету іпотеки у свою власність.

У розділі 4 Договору іпотеки від 03 жовтня 2007 року, укладеному між Банком та ОСОБА_2, викладено застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку». Так, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: - переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця; - продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателем і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Як вбачається з Інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №72084466 та №72089019, сформованих 02 листопада 2016 року, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., 29 жовтня 2016 року, на підставі договору іпотеки було зареєстровано за АТ КБ «Приватбанк» право власності на житловий будинок № 15 по вул. Пушкінська, смт. Веселинове Миколаївської області та земельну ділянку розташовану за цією ж адресою (а.с.5-8).

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку того, що АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом позасудового врегулювання спору, набувши право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання відповідача ОСОБА_2, а тому відповідно до ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», відсутні правові підстави для задоволення позову.

Таким чином, розглядаючи справу виключно в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року