Справа № 214/3862/17
2/214/721/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 листопада 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Улятовській (Усік) М.О.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики (розпискою), -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_4 з позовом, в подальшому збільшивши вимоги, просить суд: стягнути з ОСОБА_4 на її користь суму основного боргу за зобовязанням №1 та зобовязанням №2 в розмірі 200 000 грн., збитки, завдані інфляцією за зобовязанням №2 в розмірі 26 600 грн. та 3% річних за зобовязанням №2 в розмірі 6041 грн., проценти за зобовязанням №1 в розмірі 130 000 грн.; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору 3626 грн. 41 коп.

В обґрунтування предявлених вимог зазначає наступне. 01 грудня 2015 року між нею, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 100 000 грн. під 60% річних (надалі зобовязання №1). Вказану грошову суму передано останньому 01 грудня 2015 року в присутності свідка ОСОБА_5 зі строком повернення на першу вимогу кредитора впродовж 15 календарних днів, в підтвердження чому складено розписку. Крім того, на початку січня 2016 року між нею, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 100 000 грн. під 90% річних (надалі зобовязання №2). Вказана грошова сума була передана останньому в присутності свідка, ОСОБА_5, зі строком повернення до 01 лютого 2016 року, в підтвердження чому складено розписку. Проте, до цього часу грошові кошти їй не повернуто, боржник всіляко ухиляється від зустрічей з нею, на телефонні дзвінки не відповідає, у звязку із чим вона змушена звернутися до суду.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Положення ст.207 ЦК України визначають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України. Розписки, на які вона посилається як на доказ своїх вимог, підписані боржником - ОСОБА_4 із вказівкою на отримання останнім грошових коштів в загальній сумі 200 000 грн., що відповідає вимогам цивільного законодавства та правовій позиції ВСУ у постанові від 13 грудня 2017 року по справі №309/3458/14-ц.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Грошові кошти у розмірі 100 000 грн. за зобовязанням №1 передані ОСОБА_4 01 грудня 2015 року, інші 100 000 грн. за зобовязанням №2 на початку січня 2016 року.

Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Грошову суму у розмірі 100 000 грн. за зобовязанням №2 ОСОБА_4 повинен був повернути їй до 01 лютого 2016 року, іншу грошову суму у розмірі 100 000 грн. за зобовязанням №1 на першу вимогу кредитора впродовж 15 календарних днів, про що зазначено у розписках. Станом на 26 червня 2017 року суму грошової позики в розмірі 200 000 грн. ОСОБА_4 не повернуто, на неодноразові вимоги щодо виконання зобовязання за договором позики відповідач не реагує, уникає зустрічей, на телефоні розмови не відповідає.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та сплата неустойки (пені).

Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України визначена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, сума грошових коштів, які вона просить стягнути з відповідача, за зобовязанням №1 становить 230 000 грн., за зобовязанням №2 132 641 грн. з наступного розрахунку:

- за зобовязанням №1: сума боргу 100 000 грн., нараховані проценти за період з грудня 2015 року по січень 2108 року включно (26 місяців) 130 000 грн. за ставкою 60% річних;

- за зобовязанням №2: сума боргу 100 000 грн., 3% річних за період з 01 лютого 2016 року по 05 лютого 2018 року (735 днів) 6041 грн., розрахунком інфляційних втрат за період з лютого 2016 року по грудень 2017 року 26 600 грн.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та підтвердила його зміст. Також зазначила, що гроші ОСОБА_4 позичала двічі по 100 000 грн. в грудні 2015 року та в січні 2016 року, які вперше передала біля спорткомплексу, а другий раз в районі стоянки біля магазину «АТБ». Вони погодили строки повернення коштів та умови, зокрема, за одним зобовязанням до 01 лютого 2016 року, а за другим на першу вимогу. Гроші ОСОБА_4 так їй і не повернув.

Представник позивачка у судовому засіданні позов підтримав. Крім того підтримав позицію, викладену у відповіді на відзив щодо заперечень відповідача про укладення одного договору позики шляхом оформлення розписки 01 грудня 2015 року на суму 100 000 грн., а в січні 2016 року було внесено зміни до договору в частині збільшення процентної ставки та змінено строк повернення коштів; невірний розрахунок збитків, неправомірне нарахування 3% річних від простроченої суми заборгованості; відсутність заборгованості по сплаті процентів, які відповідач погашав до 1 числа кожного місяця. Так, позивачка зазначила, що відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 01 грудня між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 100 000 грн. під 60% річних зі строком повернення - на першу вимогу кредитора впродовж 15 календарних днів з оформленням відповідної розписки (зобовязання №1). Грошові кошти вона передала ОСОБА_4 в присутності свідка ОСОБА_5 Крім того, на початку січня 2016 року між нею та ОСОБА_4 було укладено ще один договір позики на суму 100 000 грн. під 90% річних зі строком повернення до 01 лютого 2016 року з оформленням відповідної розписки (зобовязання № 2). Вказана грошова сума була передана останньому в присутності свідка ОСОБА_5 Договори укладені в письмовій формі в присутності свідка та не повязані між собою. Після укладення першого договору позики у відповідача виникла необхідність у залученні додаткових коштів для власних потреб в розмірі 100 000 грн., у звязку із чим між ними укладено другий договір позики на вищезгадану суму. Грошові кошти передавались відповідачу у повному обсязі згідно умов договору. Розписки, на які вона посилається як на доказ своїх вимог, підписані боржником ОСОБА_4 із вказівкою на отримання останнім грошових коштів в загальній сумі 200 000 грн. Зміна умов договору, на яку посилається відповідач, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлене договором або законом, та повинна вчинятись у тій самій формі, в якій укладався договір. Таке правило закріплене в ст.ст.651, 654 ЦК України. У зобовязанні №2 жодних посилань на зміну умов договору, визначених у зобовязанні №1 немає. У розписці не зазначено і про те, що зобовязання №1 втрачає свою силу та в подальшому правочин повинен виконуватись на умовах, передбачених у зобовязанні №2. Таким чином це є два окремі зобовязання, які повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ст.526 ЦК України. Зазначила, що розписка є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у постановах Верховного Суду України по справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року та по справі № 6-50цс 16 від 24 лютого 2016 року. Згідно вимог ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також у ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та сплата неустойки (пені). Згідно наданого розрахунку суми заборгованості, яку повинен сплатити відповідач, за зобовязанням № 1 поверненню підлягає сума позики та сума процентів за користування позикою, визначена у договорі, а за зобовязанням № 2 - сума позики, 3% річних за користування позикою та збитки, завдані інфляцією. Як зазначено у позовній заяві та підтверджено відповідачем у своєму відзиві, суму позики в розмірі 100 000 грн. за зобовязанням №2 останній отримав на початку січня 2016 року під 90% річних зі строком повернення до 01 лютого 2016 року. Розрахунок заборгованості за зобовязанням № 2 здійснено нею з 01 лютого 2016 року по день звернення із відповідною заявою до суду, у звязку із чим 90% річних на суму заборгованості із вказаного дня не нараховувались та до ціни позову не включались. Вважає, що достатнім буде стягнення з відповідача 3% річних за зобовязанням №2 та збитків, завданих інфляцією. У звязку із чим посилання відповідача щодо незаконності нарахування 3% річних за користування сумою позики за зобовязанням № 2, а також сплати суми збитків, завданих інфляцією, є безпідставними. В свою чергу, сума заборгованості за зобовязанням №1 розраховувалась виходячи з суми позики та розміру процентів за користування позикою, без врахування індексу інфляції. Такий розрахунок є правильним, оскільки відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору. Сума грошових коштів, які підлягають поверненню за зобовязанням № 1 складає 230 000 грн., за зобовязанням №2 132 641 грн., загальна сума заборгованості становить 362 641 грн. Умови та способи виконання зобовязання визначені главою 48 ЦК України. Так, згідно ст.526 ЦК України, зобовязання за договором позики має виконуватися відповідно до умов договору та вимог закону. Боржник (позичальник) зобовязаний виконати свій обовязок по поверненню позики, а кредитор (позикодавець) прийняти виконання особисто, або на умовах встановлених договором. На договір позики розповсюджуються положення ЦК України про місце виконання грошового зобовязання, передбачене ст.532 ЦК України, згідно з якою, якщо місце виконання грошового зобовязання не встановлене в договорі, виконання проводиться за місцем проживання кредитора (позикодавця). Закон також надає позичальнику право виконати свій обовязок по поверненню боргу шляхом внесення належних з нього грошей у депозит нотаріуса, якщо позикодавець відсутній у місці виконання зобовязання, позикодавець ухиляється від прийняття боргу або представник недієздатного кредитора відсутній, про що зазначено у ст. 537 ЦК України. Про внесення боргу у депозит нотаріус повідомляє кредитора у встановленому законом порядку. Проте відповідач до теперішнього часу не скористався жодним із спосіб виконання зобовязання ні за місцем її проживання, ні за посередництва нотаріуса. Згідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, на вимогу боржника (позичальника), кредитор (позикодавець) повинен видати йому розписку про одержання боргу частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа на руках у боржника підтверджує факт виконання ним зобовязання. Якби відповідач відповідно до умов договору та вимог закону виконав покладені на нього зобовязання по поверненню їй всієї суми заборгованості, то зміг би підтвердити це в порядку, передбаченому ст.545 ЦК України, чого зробити не може. Наявність у неї оригіналів договорів позики за зобовязанням № 1 та зобовязанням № 2 згідно з положенням ч.3 ст.545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем. До того ж жодні письмові докази отримання нею грошових коштів в рахунок погашення суми боргу у відповідача відсутні.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги визнач частково, а саме на суму 100 000 грн., зазнавши, що фактично між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено один договір позики шляхом оформлення розписки від 1 грудня 2015 року на суму 100 000 грн. із строком повернення протягом 15 днів з моменту першої вимоги кредитора. В січні 2016 року було збільшено процентну ставку та встановлено строк повернення позики, у звязку з чим укладено розписку про внесення змін до попереднього договору. Відсотки за користування коштами відповідач сплачував щомісячно до 1 числа. Також представник підтримав позицію відповідача, викладену у відзиві, в якому він також зазначав про свою незгоду з наведеним позивачкою розрахунком боргу та нарахованими збитками в порядку ст.625 ЦК України. На його переконання, вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, а додаткове нарахування 3% річних наряду з погодженою сторонами ставкою процентів є неправомірним. Таким чином, сума боргу ОСОБА_4 складає 100 000 грн. Крім того пояснив, що грошові кошти насправді не передавалися, а розписки буди складені під впливом ОСОБА_6, який є сином позивачки, який мав вплив на відповідача тому, що працював в прокуратурі. Заяв до правоохоронних органів про такі дії ОСОБА_6 не подавали.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_6 суду показав, що зі сторонами по справі знайомий: ОСОБА_3 його мати, а з ОСОБА_4 знайомий з 2015 року, стосунки з ними нормальні. В 2015 році до нього звернувся ОСОБА_4 з проханням позичити грошей, однак грошей у нього не було, а тому він відмовив. Гроші позичила ОСОБА_4 його мати ОСОБА_7 в грудні 2015 року та в січні 2016 року.

В ході розгляду справи позивачкою подано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 08 липня 2017 року задоволено (а.с.14-16, 35-37); заяву про заміну виду забезпечення позову, в задоволенні якої ухвалою суду від 31 липня 2017 року відмовлено (а.с.47-49, 57-58); представником позивачки про виклик свідка, яке судом задоволено.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: розписки (а.с.11, 12), розрахунок заборгованості (а.с.91), оригінали розписок, надані представником позивачки для огляду в судовому засіданні.

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом: розписки (а.с.11, 12), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме наявність між сторонами договірних зобовязань.

Суд вважає належним доказом: розрахунок заборгованості (а.с.91), так як цей доказ стосується обґрунтування заявлених вимог, а саме розмір суми заборгованості, виконаний належним чином, з урахуванням приписів ст.625 ЦК України та індексів інфляції, офіційно встановлених в Україні в окремі розрахункові періоди.

Суд вважає належним доказом покази свідка ОСОБА_6, так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме дійсність передання позивачкою відповідачеві коштів, наявність між ними договірних зобовязань за договорами позики. Покази свідка не спростовуються обсягом наявних доказів та поясненнями відповідача в частині заперечень щодо укладення лише одного договору позики від 01 грудня 2015 року.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні письмові докази: розписки (а.с.11,12), розрахунок заборгованості (а.с.91) та покази свідка допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази та покази свідка є достовірними.

Доводи відповідача щодо укладення одного договору позики, зміни його умов шляхом фіксації в розписці в січні 2016 року, сплату процентів за користування коштами суд оцінює критично та вважає безпідставними з огляду на їх недоведеність жодними доказами з боку відповідача та спростування належними доказами, наданими позивачкою. При цьому, співставленням змісту розписок встановлено, що вони є відмінними та не повязаними між собою, приписів щодо внесення змін до розписки від 01 грудня 2015 року наступною розпискою вони не містять.

Посилання відповідача на оформлення розписки під примусом також є недоведеними, а тому залишаються судом без уваги. При цьому враховує, будь-яких зустрічних позовних вимог відносно оспорювання даного договору, у випадку незгоди з ним, відповідач не заявляв.

Аналізуючи зміст правочинів, суд приходить до висновку, що текст розписок ОСОБА_4 містить безумовне та однозначне зобовязання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивачки. Зміст розписки дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору.

Поміж іншим, письмова форма договорів позики, укладених між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальником, оформлених борговими розписками, внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договорів, а й передачі грошової суми позичальнику.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

01 грудня 2015 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 100 000 грн. під 60% річних з помісячною виплатою процентів до 01 числа кожного місяця. Зазначені грошові кошти він зобовязується повернути на першу вимогу кредитора впродовж 15 календарних днів. Факт повернення грошових коштів буде підтверджуватись відповідною розпискою кредитора. У разі невиконання зобовязань по поверненню предмету позики настають правові наслідки, встановлені законом (а.с.11).

Крім того, в січні 2016 року оформлено ще одну розписку, згідно якої ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 100 000 грн. під 90% річних. Зазначені грошові кошти він зобовязується повернути до 01 лютого 2016 року. Факт повернення грошових коштів буде підтверджуватись відповідною розпискою кредитора. У разі невиконання зобовязань по поверненню предмету позики настають правові наслідки, встановлені законом (а.с.11).

Оскільки ОСОБА_3 предявлено вимогу про повернення коштів, отриманих ОСОБА_4, у тому числі за невиконаними в строк до 01 лютого 2016 року зобовязаннями, тому позивачка звернулася до суду для їх стягнення в примусовому порядку з урахуванням збитків, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст.ст.1046 та 1047 ЦК України в їх звязку свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обовязкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі №520/632/16-ц.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом встановлено, а сторонами визнано той факт, що 01 грудня 2015 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 100 000 грн., про що оформив розписку із зобовязанням повернути грошові кошти на першу вимогу кредитора впродовж 15 календарних днів.

Суд також вважає доведеним факт отримання ОСОБА_4 в борг від ОСОБА_3 100 000 грн. в січні 2016 року в строк до 01 лютого 2016 року з оформленням розписки, оскільки він підтверджується наявною розпискою, показами свідка та не спростований відповідачем.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобовязання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, наявність оригіналу розписок у позивачки (позикодавиці) ОСОБА_3, наданих суду для огляду,згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником ОСОБА_4 не виконані.

До того ж судом встановлено, що оригінали розписок не містять надпису про повернення суми боргу (у тому числі частково), як і не надано відповідачем розписок про повернення ним коштів позивачці, сплату процентів за зобовязаннями, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобовязання, а так само про зміну правовідносин між сторонами.

Посилання відповідача щодо укладення договору позики під впливом обману, які визначають недійсність правочину, суд залишає поза увагою, оскільки вони не стосуються предмету спору.

Відсутність в матеріалах справи доказів направлення відповідачеві досудової вимоги позивачкою не має істотного значення для вирішення спору, оскільки не спростовує дійсність невиконання ОСОБА_4 умов договорів позики, а відтак доведеність порушення прав позивачки, які підлягають захисту судом.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеними факти укладення між позивачкою та відповідачем договорів позики на суму 200 000 грн., невиконання відповідачем своїх зобовязань перед позивачкою щодо повернення боргу в обумовлені сторонами строки, несплату процентів за зобовязанням №1 за період з грудня 2015 року по січень 2018 року включно за ставкою 60% річних на суму 130 000 грн. згідно розрахунку: 100 000 * 60% : 100% : 12 місяців * 26 місяців. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у звязку із чим підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачкою 3 % річних, інфляційних втрат, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України на суму боргу в розмірі 100 000 грн. За зобовязанням №2, суд виходить з наступного.

За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї матеріальної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, за прострочення виконання зобовязань законодавством визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору, є грошовими зобов'язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов'язання, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, а тому посилання відповідача на неможливість застосування до спірних правовідносин вказаної норми є помилковими.

Відповідач ОСОБА_8 свої зобовязання належним чином не виконав, а саме не повернув позику як до 01 лютого 2016 року, так і на час розгляду судом справи. Таким чином, зобовязання є простроченим, тому 3 % річних мають розраховуватись саме з 01 лютого 2016 року.

Розрахунковим періодом для 3% річних позивачкою визначено період з 01 лютого 2016 року по 05 лютого 2018 року, тобто 735 днів, який суд перевіряє в межах заявлених вимог згідно принципу диспозитивності.

Таким чином, вірним є наступний розрахунок 3% річних: 100 000 грн. (сума боргу) : 100% * 3% : 365 * 735 (кількість днів прострочення) = 6041 грн.

Розрахунковим періодом для інфляційних втрат позивачкою визначеною з 01 лютого 2016 року по 31 грудня 2017 року включно, який суд також перевіряє в межах заявлених вимог згідно принципу диспозитивності.

Таким чином, вірним є наступний розрахунок інфляційних втрат: 100 000 грн. (сума боргу) *1, 266 (сукупний індекс інфляції за період) 100 000 = 26 600 грн.

Відтак, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідка, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір 3626 грн. 41 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 509, 525, 526, 545, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 206, 223, 228, 258-260, 263-265, 268, 315, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) заборгованість за договорами позики (розписками) в загальному розмірі 362 641 грн., з яких: основна заборгованість 200 000 грн. 00 коп., 3% річних за зобовязанням №2 6041 грн. 00 коп., інфляційні втрати за зобовязанням №2 26 600 грн. 00 коп., проценти за зобовязанням №1 130 000 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) судовий збір в розмірі 3626 грн. 41 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий суддя В.М. Прасолов