Номер провадження: 22-ц/785/7094/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д..,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітніх дітей,-

В С Т А Н О В И В:

06 липня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, який у подальшому був нею уточнений, до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітніх дітей.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у неї із відповідачем є двоє спільних дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 30 травня 2000 року), та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 від 03 серпня 2006 року).

Позивач ОСОБА_3 зазначає, що у березні 2016 року ОСОБА_4 припинив з нею фактичні шлюбні відносини та виконання батьківських обов'язків щодо утримання своїх дітей, які постійно проживають з позивачкою. Не виконуючи батьківські обов'язки щодо утримання, виховання та розвитку своїх неповнолітніх дітей, як зазначає позивачка, відповідач одночасно ухиляється від добровільної домовленості з нею, як із матір'ю своїх дітей, щодо своєї участі у їх утриманні, в грошовій або натуральній формі. Так, за період із березня 2016 року і до цього часу, ОСОБА_4 ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав, і сам добровільно аліменти не сплачував, незважаючи на мої неодноразові звернення до нього. З огляду на викладене позивачка і звернулась до суду з відповідним позовом та просила суд стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей та додаткові витрати, пов'язані із їхнім розвитком та лікуванням (у тому числі на сина, який ІНФОРМАЦІЯ_6 досяг повноліття - за минулий час), а саме:

-на малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та на неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, - аліменти за минулий час, починаючи із березня 2016 року і до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 - у розмірі 1/3 частини від усіх видів сукупного заробітку (доходу) ОСОБА_4 щомісячно;

-на малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, - аліменти, починаючи із ІНФОРМАЦІЯ_6 і до досягнення повноліття, тобто до 29 червня 2024 року: - у розмірі 1/4 частини від усіх видів його сукупного заробітку (доходу) щомісячно;

-на малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, - додаткові витрати, пов'язані із розвитком її здібностей в галузі балетного мистецтва, та на освітні послуги у приватній загальноосвітній школі «Ніка-М»;

-на неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, - додаткові витрати, пов'язані із обстеженням та лікуванням у клініці Німеччини або Ізраїлю хвороби - венозної ангіодисплазії (мальформації) лівої нижньої кінцівки.

-в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць, ухвалити негайне виконання судового рішення.

-судовий збір покласти на відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та обґрунтовував свої заперечення тим, що між позивачем та відповідачем по справі фактичні шлюбні відносини були відсутні, вони мешкали окремо, а відповідач по справі систематично надавав допомогу на утримання неповнолітніх дітей, надаючи допомогу як грошовими коштами на їх утримання, так і сплачуючи цільові витрати, в тому числі на навчання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в вищому навчальному закладі.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 18 липня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 5 відсотків від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_4, щомісячно, починаючи з 18 липня 2018 року і до досягнення нею повноліття, тобто до 29 червня 2024 року. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 30.11.2018 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, що містяться у відзиві адвоката ОСОБА_7, що діє в інтересах відповідача ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині 3 статті 181 СК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-УІІІ, який набрав чинності з 08 липня 2017 року, зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

У частині 1 та 2 статті 182 СК України в редакції, яка набрала чинності з 08 липня 2017 року, визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як зазначено у частинах 1 - 3 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Частиною 1 статті 189 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Частиною 2 статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі мають двох дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, (т. 1, а. с. 20, 21, 24), які проживають та зареєстровані за місцем проживання матері, позивачки ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 25-27, 32).

Відповідач ОСОБА_4 також є батьком ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, які народились від шлюбу з ОСОБА_11, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5, матерю якого є ОСОБА_13, що підтверджується наявними у справі свідоцтвами про народження дітей (т. 2, а. с. 72 - 74, 78-79).

16 квітня 2018 року ОСОБА_4 (платник) та ОСОБА_11 (отримувач) уклали договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до умов якого сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільної дитини - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, (п. 1.1). Аліменти повинні бути виплачені платником у вигляді 25% від усіх видів його доходів, але не нижче розміру однієї мінімальної заробітної плати. Сторони домовились про те, що будуть керуватись положеннями, закріпленими в постанові Кабінету Міністрів України «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків та інших осіб» №146 від 26 лютого 1993 року, для визначення щомісячного розміру аліментів на дитину, та для визначення загальної суми договору (п. 1.3). Платник зобов'язується виплачувати отримувачу аліменти, брати участь у додаткових витратах на дитину і здійснювати інші, передбачені цим договором платежі, своєчасно і в обумовленому обсязі, а також завчасно попереджати отримувача про зміну місця свого проживання (п. 1.8). Аліменти, виплачені отримувачу за даним договором, є власністю дитини (п. 1.9). Отримувач зобов'язується використовувати аліменти за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина (14-18 років) має право брати участь у розпорядженні аліментами, отриманими на її утримання (п. 1.10), договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С. та зареєстрований в реєстрі за №1127 (т. 2, а. с. 69-70).

16 квітня 2018 року ОСОБА_4 (платник) та ОСОБА_13 (отримувач) уклали договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до умов якого сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільної дитини - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5 (п. 1.1). Аліменти повинні бути виплачені платником у вигляді 15% від усіх видів його доходів, але не нижче розміру однієї мінімальної заробітної плати. Сторони домовились про те, що будуть керуватись положеннями, закріпленими в Постанові Кабінету Міністрів України «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків та інших осіб» № 146 від 26 лютого 1993 року, для визначення щомісячного розміру аліментів на дитину, та для визначення загальної суми договору (п. 1.3). Платник зобов'язується виплачувати отримувачу аліменти, брати участь у додаткових витратах на дитину і здійснювати інші, передбачені цим договором платежі, своєчасно і в обумовленому обсязі, а також завчасно попереджати отримувача про зміну місця свого проживання (п. 1.8). Аліменти, виплачені отримувачу за даним договором, є власністю дитини (п. 1.9). Отримувач зобов'язується використовувати аліменти за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина (14-18 років) має право брати участь у розпорядженні аліментами, отриманими на її утримання (п. 1.10), договір посвідчений приватним нотаріусом Марченко А.М. та зареєстрований в реєстрі за №820 (т.2, а. с. 68).

У частині 5 статті 183 СК України зазначено, що, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Таким чином, відповідач ОСОБА_6 уклав два договори про сплату аліментів на дітей ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5, в сукупному розмірі 40% від усіх видів доходів відповідача ОСОБА_4 й на утримання дітей сторін у справі - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, може бути стягнуто аліменти у межах суми не більше ніж 10 відсотків від усіх видів доходів відповідача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, враховуючи вік, стан здоров'я, матеріальне становище дітей і платника аліментів, для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку малолітньої дочки сторін у справі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, положення ч. 5 ст. 183 СК України, відповідно до якої, суд не вправі стягнути з платника аліментів більше половини його заробітку (доходу), розмір аліментів повинен становити 05 процентів від усіх видів зарплати (доходу) відповідача щомісяця.

ІНФОРМАЦІЯ_6 син сторін у справі ОСОБА_5 досяг повноліття, 18 років (т. 1, а. с. 21).

Статтею 199 СК України передбачено, що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а після досягнення повноліття можуть надавати грошову допомогу до досягнення двадцяти трьох років для продовження навчання.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2018 року між відповідачем ОСОБА_4 та Одеським національним політехнічним університетом був укладений договір про надання освітніх послуг № 03-1373н, предметом якого є надання оплатних освітніх послуг студенту ОСОБА_5 (т. 2, а. с. 119-120).

За послуги навчання сина ОСОБА_5 відповідачем ОСОБА_4 сплачено за весняний семестр 2018/2018, 2018/2019, 2019/2020, 2020/2021 навчальні роки згідно рахунку № 245 від 28 лютого 2018 року - 62 580 гривень, що підтверджується копією квитанції про сплату грошових коштів за надання освітніх послуг (т. 2, а. с. 121).

В рахунок сплати аліментів відповідач ОСОБА_6 перераховував на особистий рахунок позивачки ОСОБА_3 грошові кошти на картковий рахунок сина - ОСОБА_5, що підтверджуються дублікатами квитанції ПАТ «Приватбанк» №Р24А394332948А70217 від 28.03.2018р. про сплату ОСОБА_4 на користь одержувача ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 18 291,46 грн. з призначенням платежу «сплата в рахунок аліментів» (т. 2, а. с. 123), та квитанції ПАТ «Приватбанк» №Р24А442418660А09056 від 28.06.2018р. про сплату ОСОБА_4 на користь одержувача ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 21 300,00 грн. з призначенням платежу «сплата в рахунок аліментів» (т.2, а. с. 122), випискою по картці/рахунку ПАТ «Приватбанк» НОМЕР_3 відповідача ОСОБА_4 (т .2, а. с. 125-130) та визнається позивачкою ОСОБА_3.

З виписки з карткового рахунку ОСОБА_5 за період з березня по травень 2018 року вбачається, що навіть після досягнення сином ОСОБА_5 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6, відповідач ОСОБА_4 за своєю ініціативою продовжує перераховувати своєму повнолітньому сину грошові кошти (т. 2, а. с. 131-133).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що, прийняття грошових коштів, перерахованих відповідачем ОСОБА_4 на особистий рахунок позивачки ОСОБА_3 та на картковий рахунок сина ОСОБА_5, підтверджує те, що відповідачем виконувались на момент подання позову до суду та до моменту досягнення ОСОБА_5 повноліття, вимоги щодо сплати аліментів на його утримання до досягнення ним повноліття, а також прийняття грошових коштів позивачем без заперечень щодо суми та порядку сплати свідчить про усну домовленість між сторонами у справі щодо порядку здійснення виплат та суми виплати аліментів, та спростовує твердження позивачки, наведені у позовній заяві, про те, що відповідач з незрозумілих причин ухиляється від здійснення виплат аліментів на утримання дітей, відмовляється брати участь у додаткових витратах на дитину, а також що відповідач ухиляється від сплати грошової допомоги у зв'язку із продовженням дитиною навчання.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив про необґрунтованість вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_5 до досягнення ним повноліття через те що позивачкою не надано розрахунку вимог, не надано доказів відсутності виплат або відмови відповідача здійснювати виплати аліментів на утримання дітей до досягнення повноліття.

Відповідно до статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням СК України, відповідно до якої, суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У п. 18 постанови №3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України зазначив, що необхідно звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Отже, розмір суми, що стягується з одного із батьків дитини, зобов'язаного брати участь у додаткових витратах на дитину, зумовлених особливими обставинами, повинен визначатися залежно від понесених або передбачуваних витрат і не може бути визначений у частці від заробітку (доходу) платника. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягнення аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат, але позивачка ОСОБА_3 не зазначила яку саме суму додаткових витрат вона просить стягнути з відповідача, не надала будь-якого розрахунку цих витрат та не надала належних та допустимих доказів понесення нею додаткових витрат, про які вона зазначає в прохальній частині позовної заяви.

На підтвердження додаткових витрат, необхідних на навчання дочки ОСОБА_6 у приватному навчальному закладі, позивачкою надано довідку приватного закладу «Одеська приватна загальноосвітня школа I-III ступенів «Ніка-М» щодо вартості навчання у цьому закладі, але ця довідка не підтверджує будь-яких понесених позивачкою додаткових витрат, що викликані особливими обставинами, у період з 2017 по 2018 роки на навчання дитини або розрахунку витрат, які потрібно буде понести позивачу у наступних роках у зв'язку із навчанням дитини.

На підтвердження додаткових витрат, необхідних на лікування сина ОСОБА_5, позивачкою надано консультативний висновок лікаря ангіохірурга від 29.01.2014 року, висновок дуплексного сканування вен нижніх кінцівок від 03.02.2014 року, та виписка №8061/265 з медичної картки стаціонарного хворого в поліклініку за місцем проживання з яких вбачається, що хворому було запропоновано оперативне лікування у Одеській обласній клінічній лікарні у відділенні судинної хірургії та мікрохірургії, від якої він відмовився, за сімейними причинами, та виписаний у задовільному стані.

Таким чином, позивачкою не підтверджено необхідність лікування дитини саме у клініках Німеччини або Ізраїлю, а також будь-яким чином не підтверджено суму очікуваних або вже понесених додаткових витрат, що викликані особливими обставинами.

Наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та

з урахуванням всіх обставин у справі дійшов обґрунтованого висновку про те, що в судовому засіданні позивачкою не доведено необхідність додаткових витрат, які викликані особливими обставинами, на утримання дітей, тому законних підстав для задоволення позову в цій частині вимог немає.

Згідно частини 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулась до суду 06 липня 2017 року (т. 1, а.с.2).

Однак, у судовому засіданні позивачкою особисто було підтверджено факт отримання нею від відповідача ОСОБА_4 грошових коштів на її особистий рахунок, із призначенням платежу «сплата аліментів». При цьому, доказів вжиття позивачем заходів щодо отримання аліментів, та того що вона не могла їх одержати у зв'язку із ухиленням відповідача від їх сплати, до матеріалів справи не надано, як не надано і самого розрахунку аліментів, а тому вимога позивачки про стягнення аліментів на дітей з березня 2016 року не відповідає вимогам ст. 191 СК України і задоволенню не підлягає.

Також, не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що вона в даний період вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Доводи позивачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що вона має право на утримання аліментів на користь двох дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів сукупного заробітку (доходу) відповідача щомісяця та додаткових витрат, що викликані особливими обставинами, а також на стягнення аліментів за минулий час, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те, що відповідач в силу свого матеріального становища має можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) на двох дітей щомісячно до досягнення ними повноліття та додаткові витрати, що викликані особливими обставинами, а також зобов'язаний сплачувати аліменти за минулий час, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.

Однак в судовому засіданні ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачка не довела належними та допустимими доказами те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) на двох дітей щомісячно та додаткові витрати, що викликані особливими обставинами, а також зобов'язаний сплачувати аліменти за минулий час.

У п. 17 постанови №3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України зазначив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Відповідно до частини 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-УІІІ, який набрав чинності з 30 листопада 2016 року, загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Судження позивачки ОСОБА_3 про те, що укладені відповідачем ОСОБА_4 нотаріально посвідчені договори про сплату аліментів на дітей в загальному розмірі 40% від усіх видів зарплати (доходу) є фіктивними та таким, що укладені з метою зменшення розміру аліментів на утримання двох дітей, які проживають з нею, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є помилковими й не доведені належними чином.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, враховуючи вік, стан здоров&aьс;apos;я, матеріальне становище дітей і платника аліментів, для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини розмір аліментів повинен становити 5% від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів на кожну дитину щомісяця. Такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам малолітніх дітей сторін у справі.

Аналіз статей 181, 182 та 185 СК України вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред'явила такий позов.

Однак, позивачкою ОСОБА_3 не доведено належним чином наявність особливих обставин, які вимагають необхідність стягнення додаткових витрат на утримання дітей.

Посилання позивачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно задоволений позов частково, не приймаються до уваги за таких підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_3 не доведено належним чином те, що відповідач порушує її права на утримання аліментів на користь дітей в розмірі 1/2 частини від усіх видів зарплати (доходу) щомісячно, додаткових витрат, що викликані особливими обставинами, а також право на сплату аліментів за минулий час.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що, оскільки в судовому засіданні не доведено порушення прав позивачки відповідачем зазначеній частині вимог, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з'ясував всебічно та повно обставини, що мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з достовірністю встановив, що є законні підстави для задоволення позову частково.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV (3477-15) від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв'язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Тому законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 30 листопада 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М. Черевко