Справа № 369/8462/16-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/421/18 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 4 20.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2018 року м. Київ

справа № 369/8462/16

провадження № 22ц/780/421/18

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В., Гуля В.В., Сліпченка О.І.

при секретарі - Тимошевській С.І.

сторони за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

сторони за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_5

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року у складі судді Волчка А.Я., повний текст складено 30.10.2017р.

встановила:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України:

пункт 8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

пункт 9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до

Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року N 1401-VIII.

Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню (підпункт 9 пункт 161 розділу XV Перехідних положень Конституції України).

У даному випадку провадження у справі відкрито 16.09.2016 року, тобто розпочате до 30 вересня 2016 року.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6, з яким починаючи з 1997 року вона проживала однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу до часу його смерті тому просила суд встановити даний факт.

Набуте за цей час майно, зокрема: автомобіль «Daewoo Lanos» вартістю 60 348 грн., державний номер НОМЕР_1; земельну ділянку площею 0,2143 га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства в с. Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, державний акт на землю виданий УЗР у Києво-Святошинському районі Київської області від 29.12.2006 року серія НОМЕР_2; АДРЕСА_1 просила суд визнати спільно нажитим майном та поділити дане майно.

Крім того, позивачка просила визнати за нею право на четверту чергу спадкування за законом після померлого ОСОБА_6 посилаючись, що вона проживала з ним однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, також просила змінити черговість одержання права на спадкування після померлого ОСОБА_6 нарівні з відповідачкою ОСОБА_5, яка є рідною сестрою померлого і є спадкоємицею за законом другої черги, у зв'язку з тим, що вона, позивачка, протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу ОСОБА_6, який через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані. Таким чином, позивачка просила визнати за нею право власності на 3/4 частини земельної ділянки, на 3/4 частини автомобіля «Daewoo Lanos», та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_5 у запереченнях зазначила, що її брат та позивачка останні роки проживали разом, проте таке проживання носило періодичний, а не постійний характер, при чому остання не здійснювала жодного догляду за спадкодавцем та не допомагала йому.

Квартира АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2143 га для ведення особистого селянського господарства в селі Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області не можуть бути визнані спільним сумісним майном, адже належали померлому на праві особистої приватної власності, оскільки отримані ним в порядку приватизації.

Крім того, у запереченнях зазначила, що позивачка не має права на зміну черговості одержання права на спадкування так як ОСОБА_6 хоча і хворів, але не перебував у безпорадному стані та був матеріально забезпеченим, оскільки сам пересувався по подвір'ю, виходив на вулицю для спілкування з сусідами, мав стабільний дохід, так як отримував пенсію, більш того до 31 грудня 2015 року постійно працював водієм-експедитором в ДП «Ізюминка».

Таким чином, відповідачка ОСОБА_5 частково визнала позовні вимоги та не заперечувала встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та позивачки ОСОБА_4 в період 01.01.2004 року по 20.03.2016 року та визнання спільно нажитим майном автомобіль «Daewoo Lanos», у зв'язку з чим можливості визнати за позивакою права власності на 1/2 частини автомобіля «Daewoo Lanos», в задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

21 березня 2017 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічну позовну заяву, обґрунтовуючи аналогічно до поданих до суду письмових заперечень проти первісного позову.

Крім того зазначила, що вона як, єдиний спадкоємець другої черги звернулася до нотаріуса, яка в усній формі їй відмовила у зв'язку з розглядом в суді даної цивільної справи. Окрім цього нотаріус зауважила, що для проведення відповідних нотаріальних дій вона повинна пред'явити ряд оригіналів правовстановлюючих документів на майно, яке входить до складу спадщини, які остання не має можливості надати.

Далі ОСОБА_5 у своєму позові зазначила, що враховуючи спільне проживання ОСОБА_4 разом із спадкодавцем з 01.01.2004 року по 20.03.2016 року спільним сумісним майном останніх слід визнати окрім автомобіля «Daewoo Lanos», земельну ділянку під № 11, площею 0,12 га, що знаходиться по АДРЕСА_2, яка зареєстрована за ОСОБА_4 та не введений в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями під АДРЕСА_2, оскільки цей будинок був збудований в період їх спільного проживання на придбаній в серпні 2005 року у ОСОБА_7 земельній ділянці. Будівництво даного будинку було завершено в 2008 року, ще за життя спадкодавця.

За таких обставин, позивачка за зустрічним позовом просила суд визнати спільно нажитим майном ОСОБА_6 та ОСОБА_4 автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на ім'я ОСОБА_6; земельну ділянку під № 11, площею 0,12 га, що знаходиться по АДРЕСА_2, яка зареєстрована за ОСОБА_4; не введений в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями під № 11, що знаходиться на цій земельній ділянці та визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлого брата право власності на спадщину, що складається з: квартири АДРЕСА_1 земельної ділянки площею 0,2143 га виділеної для ведення особистого селянського господарства в с. Шпитьки, на 1/2 частину автомобіля «Daewoo Lanos», зареєстрованого на ім'я ОСОБА_6; на 1/2 частину земельної ділянки під № 11, площею 0,12 га, що знаходиться по АДРЕСА_2, яка зареєстрована за ОСОБА_4 та на 1/2 частину не введеного в експлуатацію житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 стягнути з Відповідача за зустрічним позовом понесені судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.10.2017 року у задоволенні як первісного так і зустрічного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та задовольнити її позов, посилаючись, що суд не дав належної оцінки не тільки її доводам, але й відповідачки, яка частково визнала позов, при цьому в судовому засіданні знайшли підтвердження всі її вимоги, суд не звернув уваги, що напередодні своєї смерті ОСОБА_6 все ж таки мав намір укласти з нею шлюб.

В суді апеляційної інстанції позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити, в решті рішення суду не оскаржують.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_5 та її представник заперечували проти скарги, просили залишити її без задоволення. Відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 не оскаржували.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в частині вирішення судом первісних позовних вимог ОСОБА_4

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 (а.с.7)

Звертаючись із позовом ОСОБА_4 стверджувала, що з 1997 року вона проживала однією сім'єю із померлим ОСОБА_6, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу до часу його смерті. За цей час ними спільно був набутий автомобіль «Daewoo Lanos», земельна ділянка площею 0,2143 га, для ведення особистого селянського господарства в с. Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області та квартира АДРЕСА_1 це майно просила поділити, визнати за нею право на четверту чергу спадкування за законом після померлого ОСОБА_6, змінивши черговість одержання права на спадкування нарівні з відповідачкою ОСОБА_5, визнати право власності на спадкове майно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому відсутні правові підстави для задоволення решти позовних вимог.

Крім того, судом встановлено, що АДРЕСА_1, була приватизована ОСОБА_6 згідно з розпорядженням від 12.05.2000 року на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 11).

Згідно довідки виконкому Шпитьківської сільської ради № 960 від 29.06.2016 року, померлий ОСОБА_6 був зареєстрований один в с. АДРЕСА_1, з 09.08.1988 року до дня смерті 02.05.2016 року (а.с.50).

Земельну ділянку площею 0,2143 га ОСОБА_6 отримав у власність безоплатно на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2006 року № 1029 (а.с.12).

Таким чином, судом встановлено, що зазначене майно набуте померлим ОСОБА_6 внаслідок його приватизації, тому є його особистою приватною власністю.

Судова колегія вважає, що висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи.

Так, суд першої інстанції залишив поза увагою визнання відповідачкою ОСОБА_5 факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її брата ОСОБА_6 та позивачки ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по 20 березня 2016 року, та визнання нею позову в частині визнання права власності на 1/2 частину автомобіля «Daewoo Lanos», як спільно нажитого ними майна.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, власником автомобіля «Daewoo Lanos» ТF 696,2005 р.в., р.номер НОМЕР_1, є ОСОБА_6 (а.с.92).

Відповідно до ст.174 ЦПК України, в редакції на час вирішення спору судом, так і згідно ч.4 ст.206 ЦПК України в чинній редакції, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для його задоволення, оскільки за змістом вказаних вимог закону, суд вправі відмовити у прийнятті визнання позову, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судова колегія перевіряючи вказані обставини, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є його особистою приватною власністю.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю.

Суд першої інстанції правильно виходив з відсутності правових підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 однією сім'єю без укладення шлюби за період з 1997 року по 01.01.2004 року.

Звертаючись до суду з вимогою встановлення факту проживання однією сім'єю з 1997 року, позивачкою не враховано, що інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Норми ст. 74 СК України набрали чинності з 01 січня 2004 року, а КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі.

А тому позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання позивачки з ОСОБА_6 з 1997 року не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки за діючим законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось.

Таким чином, може бути встановлений зазначений факт лише з 01 січня 2004 року.

Перевіряючи висновок суду щодо вирішення позовних вимог в межах періоду з 01.01.2004 року до часу смерті ОСОБА_6, судова колегія приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6, який заповіту за життя не залишив, спадкоємницею другої черги є сестра померлого - відповідачка ОСОБА_5, яка звернулась до нотаріальної контори. Позивачка також подала заяву до нотаріуса. Інших спадкоємців немає (а.с.47, 49, 54,109).

Зазначені обставини визнаються сторонами.

За таких обставин, враховуючи часткове визнання відповідачкою позову, судова колегія вважає що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині його визнання відповідачкою, оскільки в даному випадку таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та відповідає наданим позивачкою доказів, зокрема довідкою КП «Добробут» Шпитьківської сільської ради № 13 від 05.07.2016 року, довідкою виконкому Шпитьківської сільської ради № 993 від 04.07.2016 року (а.с.16,17)

Зазначена вище обставина та надані позивачкою докази свідчить про відсутність між сторонами спору в цій частині, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позову в частині встановлення факту проживання ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 20 березня 2016 року, визнання їх спільно нажитим майном автомобіля «Daewoo Lanos» та визнання за позивачкою права власності на ? частину цього автомобіля.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ квартири і земельної ділянки, суд першої інстанції вірно виходив з того, що приватизовані померлим спірні земельна ділянка і квартира не є спільним майном і не підлягають поділу, оскільки є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_6

Крім того, суд першої інстанції, перевіривши чи перебував спадкодавець у безпорадному стані та чи потребував опіки і матеріального забезпечення, давши цим доводам та наявним в матеріалах справи доказам оцінку, на думку колегії суддів, обґрунтовано виходив з недоведеності цих позовних вимог.

Таким чином, позивачка в цій частині не довела свого позову, що є її обов'язком відповідно до засад змагальності сторін за ст.10 ЦПК України (в ред. на час розгляду справи судом), так і відповідно ст.12 ЦПК України (України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), тому в решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи, обставини, на які посилається апелянт, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки були дослідженні судом першої інстанції та вмотивовано відхилені, з чим погоджується і колегія суддів.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 389 ЦПК України, Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах, -

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року в частині вирішення первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким первісні позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 20 березня 2016 року.

Визнати спільно нажитим майном ОСОБА_4 та ОСОБА_6 автомобіль «Daewoo Lanos», державний номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля «Daewoo Lanos», державний номер НОМЕР_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4, відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : І.В.Іванова

Судді :