ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року

м.Суми

Справа №592/243/18

Провадження № 22-ц/788/524/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми у складі судді Алфьорова А.М. від 29 січня 2018 року, ухвалене у м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У січні 2018 року ОСОБА_1 пред'явив позов до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», в обґрунтування якого посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, був звільнений 17 травня 2017 року за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником умов колективного договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.

У день звільнення повний розрахунок з ним не був проведений, а тому рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 серпня 2017 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь позивача заборгованість із заробітної плати у сумі 18594 грн 41 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 18 травня 2017 року по 28 серпня 2017 року у сумі 6427 грн 57 коп.

12 вересня 2017 року рішення суду виконано.

У зв'язку з цим ОСОБА_1 просив на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача на його користь середній заробіток у сумі 1097 грн 39 коп. за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з дня ухвалення судового рішення про стягнення невиплачених сум по день його виконання, та у відшкодування моральної шкоди 6000 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 січня 2018 року позов задоволений частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 серпня 2017 року по 12 вересня 2017 року у сумі 1097 грн 39 коп. з наступним утриманням всіх податків і обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що фактичний розрахунок зі звільненим працівником проведений відповідачем 12 вересня 2017 року, а тому вимоги підлягають частковому задоволенню.

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд при ухваленні рішення не врахував обставини щодо пропуску позивачем тримісячного строку для звернення до суду з вимогами про захист трудового права (стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди), встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України; не застосував позовну давність за заявою, зробленою відповідачем до ухвалення рішення.

Позивач не подав у письмовій формі відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»; звільнений 17 травня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 серпня 2017 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати 18594 грн 41 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 травня 2017 року по 28 серпня 2017 року включно 6427 грн 57 коп.

Установивши, що рішення суду виконано 12 вересня 2017 року і це підтверджується банківською випискою по рахунку, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог частково.

Однак повністю погодитись з таким висновком не можна, оскільки правильно встановивши обставини справи, суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права і порушив норми процесуального права.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац п'ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в абзаці п'ятому підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15.10.2013 № 9-рп/2013 зробив висновок, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати.

Структура заробітної плати визначена у статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" і складається із основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

Суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, згідно з п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затверджено наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, не входять до фонду заробітної плати.

Отже, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (правовий висновок Верховного суду України у постанові від 08.11.2017 у справі № 202/4914/16-ц|6-1626цс17).

Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в статті 237-1 КЗпП України не встановлено.

Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором.

У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Таким чином, визначені ЦК України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 КЗпП України, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

У справі, яка переглядається, суд установив, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 серпня 2017 року з відповідача стягнуто на користь позивача не виплачені йому при звільненні 18594 грн 41 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 травня 2017 року по 28 серпня 2017 року включно у сумі 6427 грн 57 коп. Судове рішення 12 вересня 2017 року виконане повністю.

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який не входить до фонду оплати праці, з дня ухвалення рішення по день повного розрахунку, тобто по 12.09.2017, і про відшкодування моральної шкоди, суд не перевірив, чи дотримані позивачем строки звернення до суду, і не навів у рішенні мотиви, з яких він відхилив викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву аргументи щодо пропуску ОСОБА_1 строків, установлених статтею 233 КЗпП (ас. 14-16).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк для пред'явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, оскільки належні від підприємства суми позивач отримав 12 вересня 2017 року, що визнається ним і підтверджується письмовими доказами, а з позовом звернувся до суду 10 січня 2018 року й клопотання про поновлення пропущеного строку позивач не заявляв, поважних причин пропуску не зазначив.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, прийнявши наведені в апеляційній скарзі доводи, задовольняє апеляційну скаргу.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржене рішення належить скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою, шостою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (абзац перший частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір»).

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено пільги щодо сплати судового збору. Зокрема, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п. 1 ч. 1).

Ураховуючи наведені норми, а також що середній заробіток за час затримки розрахунку і компенсація у відшкодування моральної шкоди не є заробітною платою, судовий збір покладається на позивача: 1409 грн 60 коп. (1762х0,4+1762х0,4) - у дохід держави за розгляд справи у суді першої інстанції; 1057 грн 20 коп. - на користь відповідача; 1057 грн 20 коп. - у дохід держави за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 січня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 40000 (поштова адреса); реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) у дохід держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції 1409 грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 40000 (поштова адреса); реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) у дохід держави недоплачений судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції 1057 грн 20 коп. ((КБКД - 22030101; р/р - 0002; одержувач - УК у м. Сумах (м. Суми), 22030101; банк одержувача - ГУДКСУ у Сумській області; ЄДРПОУ - 37970593; МФО - 837013. Призначення платежу - *;101; код ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8); Судовий збір, за позовом ОСОБА_1, Апеляційний суд Сумської області).

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 40000 (поштова адреса); реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (буд. 58, вул. Горького, м. Суми, 40004, ) судові витрати зі сплати судового збору, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, - 1057 грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко