Справа № 359/7377/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/455/18 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 47 31.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участі секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: визнати квартиру за адресою АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за ним 1/2 частину вказаної квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що в 1996 році зареєстрував з відповідачем шлюб, який того ж року розірвали, проте? фактичне проживання та ведення господарства вони не припиняли. У ІНФОРМАЦІЯ_1 в цивільному шлюбі у них народилась спільна дитина - син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилась друга дитина - дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. 26.04.2013 року після народження другої дитини, вони з відповідачем уклали шлюб. Позивач стверджує, що в період часу з 1996 року по жовтень 2015 року вони спільно проживали в АДРЕСА_2, і в цей час відповідач періодично їздила на заробітки до м. Києва. Він також стверджує, що у 2006 році за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 за ціною 227 660 грн.. У жовтні 2015 році з сім'єю переїхали проживати у м. Бориспіль. Позивач стверджує, що придбана квартира не була придатна для проживання, тому після здачі будинку в експлуатацію та проведених ним ремонтних робіт, вони переїхали проживати у власну квартиру. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 12.07.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що внаслідок проведеного ним ремонту квартири суттєво збільшилась її вартість та становить 941 894 грн..

У грудні 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила: визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої зустрічні позовні вимоги відповідач обґрунтовувала тим, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власність подружжя, оскільки була придбана відповідачем до реєстрації шлюбу виключно за її власні кошти, а не за спільні кошти з ОСОБА_2. Зазначила, що на виконання укладених між нею та ТОВ «ТИАРА» договорів, вона перерахувала вартість об'єкта будівництва у сумі 222 660 грн. у строк до 30.12.2006 року, а також вартість автономного опалення в сумі 5 000грн. у строк до 01.08.2008 року, та 02.10.2010 року між нею та ТОВ «ТИАРА» було підписано Акт прийому-передачі майнових прав на спірну квартиру. Відповідач зазначає, що за квартиру нею було сплачено 227 962 гривні особистих коштів, а не як стверджує позивач 227 660 грн. Стверджує, що в період, коли був укладений договір доручення №11/1-45 з ТОВ «ТИАРА» на будівництво квартири, а також сплачені нею кошти, вони з позивачем спільно не проживали та спільного господарства не вели. Вона також стверджує, що в період з жовтня 2015 року по березень 2016 року, коли вони з позивачем переїхали в м. Бориспіль, позивач ніде не працював, їх стосунки погіршились, в тому числі через те, що позивач вимагав, щоб вона продала квартиру, тому також з серпня 2015 року по липень 2016 року вони спільного господарства не вели і 12.07.2016 року шлюб між ними було розірвано.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 11 січня 1997 року по 14 травня 1998 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 02.08.2016 року №4, а також, як визнано сторонами, та підтверджується долученим до матеріалів справи рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 12 липня 2016 року у справі №359/4327/16-ц перебували у повторному зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 2013 року по дату набрання рішенням законної сили.

Від обох шлюбів у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Судом також встановлено, що 11 січня 2008 року у м. Бориспіль відповідачем ОСОБА_3 було укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «ТИАРА» Договір доручення №11/1-45 предметом якого є здійснення повіреним за рахунок довірителя будівництво об'єкту, введення його в експлуатацію та передачу документів необхідних для оформлення права власності на однокімнатну квартиру НОМЕР_1 в будинку по АДРЕСА_1. Орієнтовна вартість об'єкта на момент підписання договору, визначена сторонами становить - 222 660,00грн., а також вартість автономного опалення - 5 000 грн.

Згідно з Додатковою угодою №1 до Договору доручення №11/1-45 від 11.01.2006 року, укладеної 28 грудня 2006 року в м. Бориспіль між відповідачем ОСОБА_3 та ТОВ «ТИАРА», відповідач зобов'язалась перерахувати належні до сплати кошти до 1 серпня 2008 року.

Як вбачається зі змісту Договору замісника повіреного №11/1-45 від 02 жовтня 2013 року, укладеного відповідачем ОСОБА_3, ТОВ «ТИАРА» та ТОВ «Фінансова компанія «Житлоінвест-Гарант», замісник повіреного прийняв на себе зобов'язання за договором дорученням №11/1-45, укладеним між довірителем та повіреним 11 січня 2006 року щодо будівництва об'єкту будівництва - квартир АДРЕСА_1.

Встановлено, що 02 листопада 2010 року у м. Борисполі між ТОВ «ТИАРА» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Акт прийому-передачі майнових прав, за змістом якого Повірений передає, а Довіритель приймає майно та майнові права на нерухоме майно за будівельною адресою: АДРЕСА_1, 2-1 поверх, номер квартири згідно проекту - НОМЕР_1, кількість кімнат 1, загальна площа згідно проекту 49,48кв., житлова площа згідно проекту -18,13 кв.м.

Обставина, що в ході будівництва об'єкта змінився номер квартири з НОМЕР_1 на НОМЕР_1, щодо якої укладався договір доручення, сторонами не оспорюється.

Згідно з квитанціями ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідачем ОСОБА_3 сплачено в період з 27.12.2006 року по 28.05.2008 року включно за вищевказаним Договором доручення №11/1-45 від 11.01.2006 року 272 962 гривні, в т.ч. 5 000 грн. за автономне опалення.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна №64775336 від 01.087.2016 року право власності на спірну квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на праві приватної власності з 22.01.2014 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія та номер 16688662 від 24.01.2014 року, видане реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд також враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, суд враховує роз'яснення, викладені в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Колегія суддів звертає увагу, що факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу між позивачем та відповідачем не встановлювався жодним рішенням суду, а позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не звертався до суду з даними вимогами.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що позивачем не було, що після розірвання шлюбу 1998 році, сторони продовжували вести спільне господарство та проживали однією сім'єю в період до кінця 2010 року. Проте, даний факт спростовується, дослідженими в судовому засіданні, належними та допустимими доказами.

При цьому судом вірно враховано, що сам факт оформлення права власності на спірну квартиру в січні 2014 року, тобто після реєстрації повторного шлюбу з позивачем, не є підставою для визнання цього майна, майнові права на яке було набуте відповідачем до шлюбу, їх з позивачем спільною сумісною власністю подружжя.

Так, відповідно до вимог п.п.1, 3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Щодо доводів позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що внаслідок проведеного за його кошти ремонту спірної квартири істотно збільшилась її ринкова вартість, що також є на його думку, підставою для визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири, колегія суддів приходить до висновку, що такі вимоги є необґрунтованими та непідтвердженими належними та допустимими доказами. Крім того, ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про виплату компенсації щодо проведеного за його кошти ремонту спірної квартири.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №173-01 від 18.07.2017 року (т.2 а.с.21-95) дійсна (ринкова) вартість ремонтно-будівельних робіт, виконаних в квартирі НОМЕР_1 житловому будинку АДРЕСА_1, на час проведення дослідження 10.07.2017 року становить 289 865 грн., а дійсна (ринкова) вартість квартири на цю ж дату за умови відсутності виконаних в ній ремонтних робіт, - 583315 грн.

Таким чином, вартість ремонтних робіт не є співмірною з вартістю квартири, отже, відсутні підстави стверджувати, що спірна квартира істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат позивача.

При цьому, суд першої інстанції звернув увагу, що з урахуванням вищенаведених вимог закону, за відсутності належних і допустимих доказів протилежного, лише половина із затрат на ремонт квартири може вважатися особистими затратами позивача.

Оскільки факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу не було встановлено, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що він брав участь у придбанні спірної квартири, яка була придбана ОСОБА_3 до укладення шлюбу, то колегія суддів вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги ним не доведені та є безпідставними, в зв'язку з чим в задоволенні позову має бути відмовлено, а зустрічний позов підлягає задоволенню на підставі ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, оскільки майнові права на квартиру відповідачем було набуто до шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, 383 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

Мельник Я.С.