П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.

без участі учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену в приміщенні того ж суду у складі судді Сокол Ф.Г., у цивільній справі (єдиний унікальний номер 474/876/18, номер провадження 22-ц/812/455/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення за договором позики та застави,

В С Т А Н О В И Л А :

24 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Позивач зазначав, що відповідач не виконує боргові зобов'язання, що виникли на підставі договору позики від 10.01.2013 року, посвідченого нотаріально, відповідно до якого відповідач отримав у нього в борг 32640 дол. США, які зобов'язався повернути до 07.10.2015 року, а решту - 8810 дол. США, які він отримав за розпискою від 26.12.2016 року, до 26.12.2017 року. Своїх зобов'язань не виконує. Просив стягнути заборгованість за позиковими зобов'язаннями в розмірі 1164289 грн.05 коп., що еквівалентно 41450 дол. США (а.с. 1-4).

01.11.2018 року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити відчуження належного відповідачу нерухомого майна: житлового будинку загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, вартістю 9791 грн., комплексу нежитлових будівель, загальною площею 599,9 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_2, вартістю 21640 грн., а також на рухоме майно - автомобіль марки Рено 301, 2016 року випуску, VIN-код НОМЕР_2, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання рішення суду по справі (а.с. 2).

Ухвалою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с. 8-9).

В апеляційній скарзі позивач просить ухвалу суду скасувати, заяву про забезпечення позову задовольнити. На думку апелянта ухвала суду не відповідає фактичним обставинам справи (а.с. 11-13).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з'явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с. 21-23).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не надано доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити і зробити неможливим виконання рішення суду; суд також зазначив про відсутність співмірності між сумою позовних вимог та вартістю предметів забезпечення позову, внаслідок чого обраний позивачем спосіб та предмет забезпечення позову не може реально забезпечити належне виконання рішення суду у разі задоволення позову. Наданий з мережі Інтернет скриншот про належність особі легкового автомобіля не вказує на те, що він належить відповідачу саме на праві власності, крім того не зазначена вартість цього автомобіля. Суд також послався на те, що відповідно до договору позики від 10.01.2013 року відповідач передав в заставу позивачу два трактори марки «Беларусь», 2006 та 2010 року випуску, загальна вартість яких становить 270000 грн., що значно перевищує вартість майна, яке є предметом забезпечення позову. В цілому суд прийшов до висновку про те, що заява є безпідставною, необгрунтованою та непідтвердженою належними доказами (а.с. 8-10).

З висновками суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору позики від 10.01.2013 року, посвідченого нотаріально, відповідач отримав від позивача в борг 32640 дол. США, які зобов'язався повернути до 07.10.2015 року, а решту - 8810 дол. США, які він отримав за розпискою від 26.12.2016 року, до 26.12.2017 року. Своїх зобов'язань не виконує.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31.05.2011 року № 4-рп/2011 "У справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв'язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України") інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

Колегія суддів апеляційного суду бере до уваги, що за змістом ст. ст. 149-152 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлено види забезпечення позову, одним з яких є заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що процесуальним законом визначено обов'язок заявника обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, вказати про наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Також, колегія суддів апеляційного суду враховує, що відповідно до роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року "Про практику

застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи.

Вирішуючи питання про відмову в забезпеченні позову, суд не звернув належної уваги на вимоги закону та роз'яснення зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, а також на обставини справи. Тому з підстав, передбачених п.п. 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України ухвалу суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, частково задовольнивши заяву про забезпечення позову.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач вимагає від відповідача повернення отриманих у борг грошей в сумі 41450 дол. США, частку з яких - 32640 дол. США відповідач зобов'язався повернути до 07.10.2015 року, а решту - 8810 дол. США - до 26.12.2017 року. Своїх зобов'язань не виконує, у зв'язку з чим у вересні 2018 року позивач звернувся з позовом до суду.

Позивач надав належні докази про те, що відповідачу на праві власності належить нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, та комплекс нежитлових будівель, загальною площею 599,9 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_2, загальна вартість вказаного майна складає 31431 грн. (а.с. 3-5).

Не повернення боргу на протязі тривалого часу свідчить про несумлінне виконання відповідачем своїх матеріально-правових зобов'язань, що дає можливість зробити висновок про необхідність прийняття заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заборона відчуження нерухомого майна є процесуальним заходом, спрямованим на можливість виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог. Крім того, такий захід є співмірним із заявленими позовними вимогами. Співмірність забезпечувальних заходів заявленим вимогам полягає у відповідності (адекватності) майнового інтересу заявника заходам, про застосування яких він клопоче перед судом.

Крім того співмірність оцінюється шляхом співставлення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у випадку невжиття цих заходів.

Отже, висновки суду щодо неспівмірності між сумою позовних вимог та вартістю предметів забезпечення позову, внаслідок чого обраний позивачем спосіб та предмет забезпечення позову не може реально забезпечити належне виконання рішення суду у разі задоволення позову, є помилковими.

Та обставина, що відповідно до умов договору позики сторони договору, тобто позивач та відповідач, одночасно уклали договір застави двох тракторів марки «Беларусь», не є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову,

оскільки вартість вказаних транспортних засобів не дозволяє забезпечити заявлені позовні вимоги в повній мірі.

З огляду на наведене з урахуванням характеру спору, обсягу заявлених позовних вимог, доказів про належність майна, щодо якого заявник просить вжити заходи забезпечення позову, ймовірних наслідків можливого відчуження спірного майна, висновки суду першої інстанції про недоведеність факту існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не співмірності заявлених видів забезпечення позову позовним вимогам, не відповідають фактичним обставинам справи, вимогам норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Разом з тим, доказів того, що автомобіль марки Рено 301, 2016 року випуску, VIN-код НОМЕР_2, належить на праві власності саме відповідачу скріншот з мережі Інтернет не містить, тому в цій частині в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити відчуження майна, належного на праві власності ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в селі Іванівка Врадіївського району Миколаївської області, ІН НОМЕР_1, проживає по АДРЕСА_3): житлового будинку загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, вартістю 9791 грн.; комплексу нежитлових будівель, загальною площею 599,9 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_2, вартістю 21640 грн.

В іншій частині в задоволенні заяви відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 30.11.2018 року