Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 127/28520/15-ц

провадження № 61-3103св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позов обгрунтовано тим, що 10 січня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 18000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 90900,00 грн за курсом Національного банку України на день укладення договору зі сплатою за користування кредитом у розмірі 13,90 % річних на строк не пізніше 09 січня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 172287, а також договір поруки № 172290, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5

Оскільки позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, станом на 15 грудня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 729,32 доларів США та пеня у розмірі 15 913,77 грн, з них: 5 773,94 доларів США - заборгованість за кредитом, 955,38 доларів США - заборгованість за процентами, 11 485,29 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 4 428,48 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами. Позивач просив солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 729,32 доларів США та 15 913,77 грн пені, а також судовий збір у сумі 2 642,25 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 729,32 доларів США та 15 913,77 грн пені. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задольняючи позов про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом та пені, суд першої інстанції, виходив із доведеності позовних вимог.

Апеляційний суд переглядав законність та обгрунтованість заочного рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в межах її доводів.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року заочне рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору з ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині обсягу відповідальності відповідача ОСОБА_5 як поручителя, апеляційний суд керувався правовими висновками, висловленими Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16.

Суд апеляційної інстанції виходив з розрахунку заборгованості, згідно з яким остання сплата за кредитним договором відбулась 05 грудня 2014 року, а наступний черговий платіж, згідно із графіком погашення, мав відбутися 12 січня 2015 року. Однак відповідачем ОСОБА_3 не було здійснено його сплату, а з позовом банк звернувся до суду 24 грудня 2015 року. Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову в позові, оскільки вимога банку до поручителя про виконання взятого на себе зобов'язання за договорами поруки заявлена поза межами шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому порука припинилася.

У грудні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати ухвалене судом апеляційної інстанції рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року вказану справу призначено до розгляду.

19 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не правильно застосовано положення частини четвертої статті 559 ЦК України. При застосуванні кредитором права дострокової вимоги повернення всієї суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, яке передбачено договором та законом, шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя необхідно обчислювати з дня настання строку виконання обов'язку позичальника достроково повернути кредит та сплатити проценти у повному обсязі. Посилаючись на правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною четвертою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Позивач скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 6.1.2 кредитного договору, та визнав термін повернення кредиту, таким, що настав, шляхом направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту 14 липня 2015 року. Згідно з пунктом 6.2 кредитного договору терміни дострокового повернення кредиту та сплати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі з 32-го календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту. Вимога була направлена 14 липня 2015 року, а 18 грудня 2015 року банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого статтею 559 ЦК України.

Касаційна скарга містить доводи щодо незаконності рішення апеляційного суду в частині відмови в позові до ОСОБА_5 Рішення апеляційного суду в частині залишення без змін заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судом касаційної інстанції не переглядається, оскільки в цій частині не оскаржується.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення частково касаційної скарги з таких підстав.

Верховний Суд розглядає справу в межах доводів касаційної скарги, тобто в частині відмови у позові до ОСОБА_5 В іншій частині рішення апеляційного суду не переглядається.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 18 000,00 доларів США із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,90 % річних із терміном повернення не пізніше 09 січня 2018 року.

Відповідно до пункту 1.2.2 договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 09 січня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту цього ж дня між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №172287 (а. с.16,17).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договром у той же день між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 укладено договір поруки №172290 (а. с.18,19).

Згідно з пунктом 1.3 договорів поруки поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у повному обсязі.

Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов'язань за кредитним договором (пункт 1.4 договорів поруки).

Зобов'язання за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 15 грудня 2015 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 6 729,32 доларів США та пеня у розмірі 15 913,77 грн, з них: 5 773,94 доларів США - заборгованість за кредитом, 955,38 доларів США - заборгованість за процентами, 11 485,29 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 4 428,48 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Відмовляючи в позові про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості останній платіж на погашення кредиту боржник сплатив 05 грудня 2014 року, а наступний черговий платіж згідно з графіком погашення мав відбутися 12 січня 2015 року, проте банк звернувся до суду із цим позовом лише у грудні 2015 року, тобто з пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому наявні правові підстави для відмови в позові до ОСОБА_5 у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення вимог за рахунок поручителя.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, з огляду на таке.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно з кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно з умовами кредитного договору та додатку до договору № 1 боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту шляхом сплати платежів з 01 по 10 числа (включно) кожного календарного місяця (щомісячними платежами за класичною схемою погашення) згідно з графіком погашення платежів (а. с. 13).

Отже, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, можна зробити висновок про те, що в разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Позичальник згідно умов договору зобов'язується повернути банку кредит у розмірах, яка не повинен перевищувати розмір щомісячних платежів, визначених згідно з графіком погашення кредиту (10 числа кожного календарного місяця строку кредитування за класичною схемою погашення в сторону зменшення щомісячних платежів) (пункт 2 додатку № 1 до договору) (а.с. 13).

Відповідно до пункту 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Якщо банк пред'явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, то відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в позові до ОСОБА_5 у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя, керувався правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16, з яким Велика Палата погодилася і не вбачала підстав для його відступлення. Проте залишив поза увагою той факт, що позов ПАТ «УкрСиббанк» пред'явлено з підстав зміни строку виконання основного зобов'язання та дострокового повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання, відповідно до якої вимога до поручителя має бути пред'явлена до суду в межах шестимісячного строку з дня настання строку погашення чергового платежу, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову у позові в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_5

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк, підлягає обчисленню від цієї дати.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, із змісту позовної заяви, АТ «УкрСиббанк» посилалося на пред'явлення до відповідачів вимог про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 14 липня 2015 року відповідно до статті 1050 ЦК України, надавши їх копії, які були отримані відповідачами 17 липня 2015 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Копії повідомлень та листів долучено до позовної заяви (а. с. 4, 40-47).

У запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» звертало увагу суду на направлення поручителю вимоги про дострокове повернення кредиту і обчислення строку на пред'явлення вимог (а. с. 213, 214).

Зазначеним доводам суд апеляційної інстанції оцінки не дав, відповідні мотиви у судовому рішенні не виклав.

Відповідно до пункту 6.1.2 договору сторони погодили, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пунктом 1.2.2 цього договору та вимагати від позичальника достроковго повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит, змінивши при цьому термін повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Положеннями кредитного договору (пункт 6.2) передбачено, що терміни дострокового повернення кредиту та погашення за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку: з 32 (тридцять другого) календарного дня, від дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що, зокрема, позичальник не усунув зазначених банком порушень своїх зобов'язань за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку; з 41 календарного дня, від дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку внаслідок зміни ним адреси (без попереднього про це письмового повідомлення банку) або з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку.

Виходячи з умов кредитного договору та положень статті 599 ЦК України днем настання основного зобов'язання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу 32 календарного дня з дати отримання вимоги про дострокове виконання боргових зобов'язань.

Отже, кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання.

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18 у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Дійшовши висновку про обчислення шестимісячного строку дії поруки з моменту сплати останнього платежу на погашення кредиту, апеляційний судне звернув увагу на підстави позову, не оцінив та не дослідив наявні у справі докази - вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості (а. с. 40-45), не відобразив у рішенні мотиви його прийняття чи відмови у прийнятті, не з'ясував та не навів мотивів про заявлені банком вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, не з'ясував, чи змінив банк строк виконання основного зобов'язання з 32 календарного дня з дати отримання вимоги про дострокове повернення кредиту, отже, дійшов передчасного висновку про відмову в позові до поручителя ОСОБА_5

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, то Верховний Суд не має підстав ухвалити власне рішення.

Верховний Суд бере до уваги тривалий розгляд справи у суді, проте із урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати рішення апеляційного суду в частині позовних вимог до ОСОБА_5 та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року скасувати в частині позовних вимог до ОСОБА_5 та стягнення з неї судового збору, передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик