Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/5196/16Головуючий у 1-й інстанції Дубина Л.А.
Пр. № 22-ц/778/479/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткова І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- визнати 18/25 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 спільно нажитим майном;

- визнати право власності на 9/25 частин будинку АДРЕСА_1 за ним - ОСОБА_4;

- визнати право власності на 9/25 частин будинку АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 16.10.1960 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого неповнолітніх дітей не мають, на теперішній час відбувається процедура розірвання шлюбу. За період шлюбу, ними було придбано 18/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1. Вказане майно є спільним майном подружжя, а тому належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року (а.с. 43-44) позов ОСОБА_4 задоволено.

Здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_2, а саме - 18/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) право власності на 9/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року (а.с. 86) заяву ОСОБА_2 про перегляд вищезазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 90-109) просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито до 15.12.2017 року (а.с. 112), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.114).

З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції.

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд цієї справи по суті було розпочато апеляційним судом у судовому засіданні 25 січня 2018 року за відсутністю відповідача ОСОБА_2 за присутністю представника останньої за довіреністю - адвоката (а.с. 95, 121-122) ОСОБА_3: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, досліджено матеріали справи, у тому числі інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 118-120), що була витребувана апеляційним судом з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача, оголошено перерву у розгляді цієї справи в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_3, яка зазначала, що перерва необхідна, оскільки відповідач ОСОБА_2 найближчим часом у лютому 2018 року бажає приїхати із Чехії в Україну поспілкуватись із позивачем ОСОБА_2 особисто, можливо, вдасться зберегти сім'ю, який багато років, та вирішити питання з позивачем відносно майна мировим шляхом тощо.

У судове 22 березня 2018 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, (а.с. 127-1130) позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 (повторно) не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПРК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю сторін за присутністю їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі представника відповідача - ОСОБА_3, яка на запитання апеляційного суду зазначала, що надати будь-які інші докази у спростування позову позивача у цій справі, окрім тих, що вже наявні у матеріалах цієї справи, відповідач не може, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі при заочному розгляді цієї справи, керувався ст. ст. 10 -11, 60, 169, 212-213, 224-226 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, ст. ст. 57, 60 -61, 63, 69 -71 СК України, та виходив із законності, обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись можна лише частково з наступних підстав.

При перевірці законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (18 січня 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Так, має місце у цій справі порушення судом першої інстанції норм процесуального права, передбачене ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, яке є обов'язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема: справу розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_2, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, та відповідач ОСОБА_2 обґрунтовує свою апеляційну скаргу у цій справі у тому числі такою підставою.

Так, встановлено, що відповідач ОСОБА_2, 1936 р.н., з 2011 року, у тому числі у період розгляду цієї справи судом першої інстанції з 18 серпня 2016 року (ухвала про відкриття провадження у цій справі а.с. 15) по 18 січня 2017 року (дата ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі) постійно проживала у Чехії за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.57-69), про це було відомо позивачу ОСОБА_4, однак, останній не повідомив суду першої інстанції цієї адреси відповідача в Чехії, а тому судові повістки надсилались відповідачу судом першої інстанції у цій справі виключно за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача ОСОБА_2 в Україні: АДРЕСА_1 загальновідома інформація а.с. 140-141) б. НОМЕР_2 (копія паспорту відповідача з відміткою про реєстрацію а.с. 3, 56).

Крім того, встановлено, що суд першої інстанції застосував до діючих на час розгляду цієї справи правовідносин сторін у цій справі норми Сімейного кодексу України, не застосувавши, при цьому, норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, враховуючи, що відносини сторін виникли ще раніше - до набрання чинності СК України з 01.01.2004 року.

Так, встановлено, що з 16.10.1960 року сторони у цій справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб, копія а.с.5).

Шлюб розірвано лише у 2018 році (постанова Апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2018 року у справі ЄУН 334/5195/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с. 133-139, яка може бути прийнята до уваги апеляційним судом у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача).

За період шлюбу, подружжя набуло у власність 18/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 1225 кв. м, але право власності на вказане майно було оформлено на дружину - відповідача ОСОБА_2 (свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок №5576 від 19.08.1985 року 18/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, яке видано на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів №188/24 від 18.07.1985 року замість свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Запорізьким МКХ 29.06.1981року (а.с. 31,35-38).

В силу вимог ст. 22 ч. 1 КпШС України, який був чинним на час набуття вищезазначеного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними (ст. 28 ч. 1 КпШС України, який був чинним на час набуття вищезазначеного майна).

На час набуття вищезазначеного майна подружжям у чинному законодавстві поняття «приватна» власність не існувало, лише «особиста» власність.

Тільки у 1991 році Законом України «Про власність», який на сьогодні вже втратив чинність, було закріплено на законодавчому рівні поняття приватної форми власності.

Тобто, поняття «особиста» власність особи тоді і «особиста приватна» власність особи сьогодні це не тотожні поняття.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у цій справі не надали належних, допустимих доказів того, що 18/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 є роздільним майном (ст. 24 КпШС України) чи особистою приватною власністю (ст. 57 СК України) ОСОБА_2, як дружини.

Хоча, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, 18/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як подружжя, яке підлягає поділу.

На час розгляду цієї справи судом першої інстанції та перегляду апеляційним судом чинним є з 01.01.2004 року Сімейний кодекс України.

Ст. 70 ч. 1 СК України є аналогічною за своїм змістом ст. 28 ч. 1 КпШС України: у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належні, допустимі докази того, що між сторонами у цій справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 існує будь-який шлюбний договір чи будь-яка домовленість відносно майна у вигляді 18/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1, відсутні.

При вищевикладених обставинах, частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у вищезазначеному майні, як подружжя, є рівними: по 9/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (розрахунок: 18/25 часток / 2).

В решті доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як відповідача, є такими, що не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ЦПК України, та відображають позицію ОСОБА_2 у цій справі, яку вона та її представник вважають, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, в силу вимог ст. 4 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав (аналог ст. 3 ЦАК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ч. 1 ЦК України).

ОСОБА_2 у цій справі не надала належних, допустимих доказів того, що вона уповноважена у цій справі звертатись до апеляційного суду із вищезазначеною апеляційною скаргою в інтересах будь-яких інших співвласників вищезазначеного будинку (інформація з Державного реєстру речових прав а.с. 118-120, що була витребувана апеляційним судом з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача).

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, в частині спростування того, що 18/25 частин вищезазначеного житлового будинку, є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відповідачем ОСОБА_2 та представником останньої до апеляційної скарги відповідача чи у судовому засіданні апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

В силу вимог ст. 5 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, …суд відповідно до викладеної в позові вимоги особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Звідси, апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 слід задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити; визнати 18/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як подружжя, та здійснити поділ останнього; визнати за ОСОБА_4 право власності на 9/25 частин житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/25 частин житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, в разі задоволення позову позивача у цій справі у повному обсязі з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 слід стягнути судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у розмірі 2678,63 грн. (а.с. 18).

Також в разі часткового задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 при вищевикладених обставинах, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_4 у цій справі будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, у тому числі у вигляді судового збору (а.с.89), сплаченого нею за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 10 ч. 4, 213-214 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 12, 141, 367-368, 371- 372, 376, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати 18/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як подружжя, та здійснити поділ останнього.

Визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 9/25 частин житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП) право власності на 9/25 частин житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у розмірі 2678,63 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови апеляційного суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 26 березня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.