Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1002/18 Головуючий у 1 інстанції: Капустинський М.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6про стягнення заборгованості за розпискою, який уточнила в процесі розгляду справи.

В обґрунтування позову зазначено, що 01.04.2012 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір позики у формі розписки про надання грошових коштів під відсоток, відповідно до якого вона позичила відповідачу 130000,00 доларів США з метою забудови житлового будинку в місті Бердянськ, Запорізької області по вулиці Берегова, будинок 10.

За користування коштами, згідно договору позики від 01.04.2012р., позика надається під відсоток, що складає - 5% річних в еквіваленті доларів США.

Строк повернення коштів відповідачем згідно розписки складає 5 (пять) років, тобто грошові кошти згідно розписки повинні бути повернуті позивачеві 01.01.2017р. Однак взятих на себе зобовязань, щодо повернення у зазначений строк грошових коштів відповідач не виконав, грошові кошти за розпискою від 01.04.2012р. позивачеві не повернуті.

Посилаючись на ці обставини просила стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу в сумі 3415971 грн. та суму відсотків 840854 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму основного боргу за договором позики у формі розписки від 01.04.2012 року у розмірі 3415971,00 грн. (три мільйони чотириста пятнадцять тисяч девятсот сімдесят одна гривня 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 5% річних за договором позики у формі розписки від 01.04.2012 року у розмірі 683280,00 грн. (шістсот вісімдесят три тисячі двісті вісімдесят гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі - 1600,00 грн.(одна тисяча шістсот гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави суму судового збору у розмірі - 6400,00 грн.(шість тисяч чотириста гривень 00 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові зазначає, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначила про те, що розписка фіктивна, гроші за нею не передавалися, жодним доказом не доведено, що отримані за розпискою кошти витрачено в інтересах сім»ї на будівництво житлового будинку.

Відзив на апеляційну скаргу ані позивач ані відповідач не надали.

Під час апеляційного розгляду від ОСОБА_6 та касай Л.В. надійшли заяви про слухання справи у їх відсутність та визнання апеляційної скарги у зв»язку з повним розрахунком за розпискою та порозумінням між сторонами.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти, отримані 01 квітня 2012 року за укладеним з позивачем договором позики в установлений строк не повернув, правовими наслідками чого відповідно до ст. ст. 1046, 1047, ч. 1 ст. 1049, ст. 1051, ст.625 ЦК України та умов договору є стягнення з нього суми боргу 3415971,00 грн. та 5% річних в розмірі 683280,00 грн.

Суд, вирішуючи спір, встановив, що ОСОБА_6 є боржником, а ОСОБА_5 кредитором, і визнав, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, які регулюються ст.ст.1046-1050 ЦК України. Для визначення факту укладення договору та його юридичної природи, умов договору суд дослідив розписку від 01 квітня 2012 року,оригінал якої знаходиться у позивач і якій оцінку дав відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

У відповідності до ст.ст.83, 95,96 ЦПК України оригінал розписки був досліджений судом і після дослідження судом повернуті позивачу, а засвідчена суддею копія приєднана до матеріалів справи ( а.с.209 ).

Із наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що 01.04.2012р. ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 130000,00 доларів США, що на день подачі позивної заяви згідно з офіційним курсом Національного Банку України, станом на 29.05.2017р. - за 1 долар США - 26,28 грн., становить - 3415971,00 грн. (три мільйони чотириста пятнадцять тисяч девятсот сімдесят одна гривня 00 копійок),

Згідно договору позики у формі розписки від 01.04.2012р. позику було надано відповідачеві строком до 01.01.2017р.

Згідно взятих відповідачем грошових зобовязань, щодо повернення грошових коштів у встановлений термін не виконано, грошові кошти у строк до 01.01.2017р. позивачеві не повернуто.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За користування коштами, згідно договору позики від 01.04.2012р., позика надається під відсоток, що складає - 5% річних в еквіваленті доларів США.

Грошові кошти надавалися терміном з 01.04.2012 по 01.01.2017, що становить 5 років. Таким чином, відповідачем повинні бути сплачені за 5 років 5% річних в еквіваленті доларів США від суми наданої позики.

Згідно акту виконаних зобовязань (а.с. 12) відповідач сплатив 01.01.2013 року 6500 доларів США процентів за користування коштами.

Таким чином, сума процентів за користування коштами за період з 01.04.2012р. - 01.04.2017р., складає 26000,00 доларів США, що на день подачі позивної заяви згідно з офіційним курсом НБУ 683280,00 гривень.

Умови укладеної між сторонами угоди відповідають умовам договору позики і є належною підставою у розумінні норм ст.11 Цивільного Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України однією з загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

В силу приписів частини 1 ст. 7 Цивільного кодексу України, звичаєм ділового обороту є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у сфері ділового обороту.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність отримання коштів у борг, про те, що за розпискою кошти не передавалися та строк написання розписки не відповідає реальній її даті є неспроможними і неналежними, ґрунтуються на формальних міркуваннях та допустимими доказами не підтверджується.

Слід зауважити, що предметом спору в цій справі про стягнення заборгованості за розпискою є не мета набуття коштів, а саме повернення грошових коштів.

Посилання в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції на те, що кошти за розпискою отримувалися на будівництво будинку не є вирішальними, оскільки встановлення вказаного факту може мати місце при вирішені іншого спору. В даній справі предметом спору є позика, а не майнові права подружжя.

Крім того, апелянтом позов до сторін щодо визнання спірної розписки фіктивною чи недійсною не заявлявся.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

В матеріалах справи відсутня будь-яка розписка ОСОБА_6 про повернення ним боргу. Оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, ст.ст. 1047,1051 ЦК України, ст.ст.57,58,59 ЦПК України суд обґрунтовано виходив з того, що розписка ОСОБА_6 від 01.04.2012 р. є належним підтвердженням укладення між сторонами договору позики та його умов.

Оскільки у визначений договором строк, позичальник своїх договірних зобов'язань не виконав, суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України ( в редакції закону на час вирішення спору) стягнув частину заборгованість у розмірі, визначеному позивачем.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

ЄУН 316/762/17

Провадження №22ц/778/1002/18 Головуючий у 1 інстанції: Капустинський М.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

07 червня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: