Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 367/5511/16-ц

провадження № 61-13164св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року у складі судді Оладько С. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір про наміри від 21 грудня 2013 року № Л-2Н-61, укладений між ним та ОСОБА_4, стягнути з ОСОБА_4 сплачені кошти у розмірі 179 196,97 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір, за умовами якого останній зобов'язався до кінця другого кварталу 2016 року, за умови виплати повної вартості квартири або не пізніше 30 календарних днів після повної оплати, укласти договір купівлі-продажу однокімнатної квартири № 61 на сьомому поверсі, загальною площею 43,03 кв. м, розташованої у будинку на АДРЕСА_1, а він (позивач) - сплатити до оформлення основного договору вартість квартири у розмірі 344 196,97 грн.

На виконання пункту 2.2.1 цього договору він сплатив 55 056 грн, як авансовий платіж, у момент підписання договору, а решту суми у розмірі 289 140,97 грн, відповідно до пункту 2.2.2 договору, зобов'язався сплачувати, починаючи з 01 березня 2014 року до 31 грудня 2018 року рівними частинами щомісячно, не менше ніж 4 985,18 грн.

Станом на 05 березня 2016 року він сплатив ОСОБА_4 грошові кошти у загальному розмірі 179 196,97 грн.

Вказував, що на початку 2016 року ОСОБА_4 почав вимагати від нього укласти додаткову угоду до договору від 21 грудня 2013 року про збільшення вартості квартири і зменшення періоду розстрочки оплати її вартості, а у випадку непідписання - відмовитися від виконання договору.

У подальшому йому (позивачу) стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 станом на 30 грудня 2015 року зареєстрована на матір ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та є її приватною власністю.

Вважає, що відповідачем порушено умови пункту 4.1.2 договору про наміри, згідно з яким він зобов`язався передати йому квартиру, яка не буде продана та подарована іншим особам.

Оскільки ОСОБА_4 відмовляється повернути сплачені ним грошові кошти за цим договором на придбання квартири, просив позов задовольнити.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачені кошти за договором від 21 грудня 2013 року №Л-2Н-61 у розмірі 179 196,97 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір про наміри є нікчемним, оскільки укладений без дотримання вимог законодавства щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, а тому грошові кошти, сплачені позивачем на виконання цього договору, повинні бути стягнуті на його користь як безпідставно отримані відповідно до статті 1212 ЦК України.

Ухвалою Київської області від 27 липня 2017 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі, що надійшла у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, не врахували відсутність доказів про сплату позивачем авансового внеску у сумі 55 056,00 грн, а також грошових коштів, які відображені у графіку погашення заборгованості за 26 квітня 2014 року, 24 травня 2014 року та 23 липня 2014 року. Позивач не підтвердив повноваження особи, яка поставила підписи у вказаному графіку на отримання коштів.

Як свідчить зміст касаційної скарги, судові рішення оскаржуються лише в частині позовних вимог про стягнення коштів, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 367/5511/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 21 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір № Л-2Н-61, який не був нотаріально посвідчений, у якому висловили свій намір на майбутнє, через певний проміжок часу, укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 цього договору ОСОБА_4 зобов'язався до кінця другого кварталу 2016 року, за умови виплати повної вартості квартири або не пізніше 30 календарних днів після повної оплати, укласти договір купівлі-продажу однокімнатної квартири № 61 на 7 поверсі, загальною площею 43,03 кв. м, розташованої у будинку, який будується на земельній ділянці на АДРЕСА_1, у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором, а ОСОБА_3 зобов'язався до моменту оформлення основного договору купівлі-продажу сплатити ОСОБА_4 вартість квартири у розмірі 344 196,97 грн.

Згідно з пунктами 2.2.1, 2.2.2 зазначеного договору суму у розмірі 55 056,00 грн ОСОБА_3 сплачує в якості авансу одночасно з підписанням цього договору, а суму 289 140,97 грн - починаючи з 01 березня 2014 року до 31 грудня 2018 року (включно) рівними частинами, щомісячно не менше ніж 4 985,18 грн.

Покупець має право достроково сплатити ціну нерухомого майна та будь-яку суму платежу, що підлягає до сплати за умовами розділу 2 цього договору (пункт 5.3 договору).

У пункті 5.4 договору зазначено, що невиконання покупцем грошового зобов'язання у частині повноти та своєчасності внесення платежів, визначених відповідно до розділу 2 цього договору, з затримкою на строк понад двох календарних місяців, тягне за собою розірвання цього договору з боку продавця, відповідно до пункту 5.7 цього договору.

Відповідно до пункту 5.7 договору у разі, якщо основний договір не укладено з вини продавця, продавець повертає всі фактично отримані від покупця кошти, за письмовою вимогою покупця, впродовж трьох місяців із дня отримання такої вимоги.

На виконання його умов позивачем було передано ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 179 196,97 грн, про що свідчить графік погашення заборгованості по квартирі.

Основний договір купівлі-продажу квартири у встановлені договором про наміри строки укладений не був.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що договір купівлі-продажу між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, зробив правильний висновок про те, що отримана відповідачем грошова сума (забезпечуваний платіж) за договором про наміри підлягає поверненню позивачу.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінкистосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Виходячи з принципу диспозитивності,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доводи скарги ОСОБА_4 про те, від позивача він отримав грошові кошти у розмірі 109 149,00 грн, однак не отримував авансовий платіж у сумі 55 056,00 грн, а також платежі, зазначені у графіку погашення заборгованості по квартирі від 26 квітня 2014 року, 24 травня 2014 року та 23 липня 2014 року, посилаючись на те, що підписи про отримання коштів у вказані дати йому не належать, колегія суддів також відхиляє, оскільки вказані обставини перевірялися судами під час розгляду справи і їм надана належна правова оцінка.

Зокрема, суди правильно виходили з того, що відповідач не оспорював факт укладення між сторонами вказаного договору та його умови, зокрема і пункт 2.2.1 про отримання 55 056,00 грн в якості авансу одночасно із підписанням цього договору.

З цих підстав колегія суддів відхиляє й доводи касаційної скарги про непризначення експертизи.

ОСОБА_4 також не надав суду доказів того, що підписи у даному графіку про отримання коштів від позивача у вказані дати йому не належать або особа, яка поставила ці підписи, не мала повноважень на отримання коштів,що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України).

Окрім того, після 23 липня 2014 року впродовж 2014-2016 років відповідач продовжував отримувати грошові кошти від позивача, розписуватись у «Графіку погашення заборгованості по квартирі», який є додатком до договору від 21 грудня 2013 року, та не пред'являв до нього жодних вимог щодо несплати платежів за 26 квітня, 24 травня та 23 липня 2014 року.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін в оскарженій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 27 липня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 липня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат