ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2707/18 Справа № 201/5082/18 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М.П. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, де заінтересованою особою є Міністерство юстиції України.

В обґрунтування вимог своєї заяви ОСОБА_1 посилався на те, що 23 липня 2009 року ним було оскаржено його затримання у Дніпропетровському окружному адміністративному суді, однак його скарга Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська не була розглянута і лише 20 серпня 2012 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська визнав його затримання незаконним. 29 липня 2010 року він був знову затриманий і доставлений до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Указане затримання також було оскаржено ним, але й цього разу його скарга не була розглянута. Лише 21 вересня 2011 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська визнав вказане затримання незаконним. Вважає, що порушення судом положень норм найвищої сили призвели до подальшого незаконного позбавлення його свободи і з встановлення такого факту виникає безліч особистих і майнових його прав, включно з правом вимоги відшкодування шкоди. На підставі викладеного, просив суд встановити факт порушення вимог ст. 29 Конституції України та п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод відсутністю розгляду скарг заявника на незаконність затримання 23 липня 2009 року та 29 липня 2010 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська при розгляді справ № 3-0003/10 і 3-1720/10.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 26 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення його заяви, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

У ст.315 ЦПК України визначено, які справи про встановлення факту, що має юридичне значення розглядаються судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно статті 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Заявник ОСОБА_1 зазначав, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи 23 липня 2009 року та 29 липня 2010 року заявник був затриманий та доставлений до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

Заявник оскаржував вказані затримання у встановленому законом порядку та 20 серпня 2012 року і 21 вересня 2011 року, Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська та Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська відповідно, судами було визнано незаконними такі затримання заявника (а.с.49-55, 56-58).

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, де заінтересованою зазначив Міністерство юстиції України, в якій просив встановити факт порушення вимог ст. 29 Конституції України та п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод відсутністю розгляду скарг заявника на незаконність затримання 23 липня 2009 року та 29 липня 2010 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська при розгляді справ № 3-0003/10 і 3-1720/10 (а.с.2).

Слід зазначити, відповідно до правил розділу 4 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються ті факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка ратифікована Україною Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, та яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визначено, що кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 КУпАП (у редакції, що діяла на момент затримання заявника) у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, талона про проходження державного технічного огляду, ліцензійної картки на транспортний засіб, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Частиною 1 ст. 267 КУпАП передбачено адміністративне затримання, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, талона про проходження державного технічного огляду, ліцензійної картки на транспортний засіб, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, прокуророві або до суду.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку стосовно того, що приписами указаного законодавства регламентовано порядок оскарження адміністративного затримання і таке оскарження має здійснюватися за встановленою законом процедурою. При цьому слід відзначити, що указаними положеннями КУпАП як спеціального нормативного акта, що встановлює порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності, визначено суб'єктів, які здійснюють розгляд таких скарг, пославшись на прецедентну практику Європейський суд з прав людини, де вказувалося на необхідність дотримання судом своєї компетенції на підставі норм права, відповідно до встановленої процедури (справи «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) Страсбург, рішення від 20 липня 2006 року) та «Верітас проти України» (заява № 39157/02, рішення від 13 листопада 2008 року), інакше суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод..

Норми цивільного та цивільного процесуального законодавства не надають суду, який здійснює розгляд справи в порядку окремого провадження, право надавати оцінку діям відповідного суб'єкта, що здійснює розгляд скарг на незаконне затримання, оскільки розгляд таких питань не належить до компетенції суду при розгляді заяв про встановлення юридичного факту, яка є визначеною ЦПК України і розширеному тлумаченню не підлягає.

Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та про це вказував заявник, його скарги на незаконність затримання 23 липня 2009 року та 29 липня 2010 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська, були розглянуті Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська 20 серпня 2012 року та Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 21 вересня 2011 року відповідно (а.с.49-55, 56-58).

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, який просив встановити заявник щодо відсутності розгляду скарг заявника на незаконність затримання 23 липня 2009 року та 29 липня 2010 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська при розгляді справ № 3-0003/10 і 3-1720/10.

Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи є необгрунтованими та зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Твердження заявника про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, необ'єктивність та упередженість суду є безпідставними.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді