Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2005/17 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 50 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Галацевич О.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/2005/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року, яке ухвалене суддею Дубовік О.М. у м. Житомирі

встановив:

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В обґрунтування вимог позивачка зазначила, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає, хоча і має таку можливість.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17.01.2018 р. позов задоволений повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 28.08.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про судові витрати.

Відповідач, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні даних позовних вимог. В обґрунтування скарги посилається на порушення процесуальних норм щодо строків та порядку відкриття провадження у справі, а також ухвалення рішення в заочному порядку, оскільки подавав до суду заяву, в якій заперечував проти заочного розгляду справи. Апелянт вважає, що судом прийнято справу з порушенням правил підсудності, так як на момент подачі позову ОСОБА_2 не мала зареєстрованого в Україні місця проживання або перебування, тому застосування положень ч.1 ст. 110 ЦПК України (в ред. Закону, що діяв на момент подачі позову) є порушенням процесуальних норм. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів щодо ухилення ним від утримання дитини, оскільки з 01 серпня 2017 року донька разом з матірю перебувають за межами України. Відповідач також не погоджується з розміром аліментів, визначеним судом, оскільки суд не врахував, що на його утриманні перебуває вагітна дружина, яка на даний час народила дитину, та мати, яка є пенсіонером.

Представник позивача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив скасувати рішення суду повністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що сторони, відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1582, зареєстрували шлюб 11.09.2009 року, який згідно рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15.11.2013 року був розірваний (а.с.5,6).

Відповідно до повторного свідоцтва про народження серії І-БК № 540544 сторони у справі є батьками малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів суд першої інстанції виходив з того, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, однак, відповідач ухиляється від утримання дитини та не надає матеріальну допомогу добровільно.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного суду України по справі № 6-143цс13 від 05.02.2014 року зазначено, що відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 працює в громадській організації «ТОП РАННЕРЗ» на посаді виконавчого директора та отримує пенсію по інвалідності. Розмір якої станом на січень 2018 року становить 1452,00 грн. (а.с.45).

На даний час розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 1860 грн. Розмір аліментів стягуваних на одну дитину віком від 6 років до 18 років не може бути меншим ніж 930 грн.

Разом з тим, той факт, що відповідач повторно перебуває в шлюбі, дружина якого на час ухвалення рішення була вагітна та має на утриманні матір, яка є пенсіонеркою, не позбавляє його обовязку утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття, так як ОСОБА_3 є працездатним та зобовязаний утримувати свою дитину.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині безпідставного ухвалення рішення про стягнення аліментів через відсутності доказів ухилення його від утримання дитини, оскільки для прийняття рішення має значення наявність домовленості між батьками про порядок та розмір аліментів. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження наявності домовленості між сторонами про порядок та розмір аліментів на утримання доньки відповідачем представлено не було.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи матеріальний стан відповідача та право дитини на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати її до повноліття, як спосіб захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та прийшов до вірного висновку про можливість сплачувати апелянтом аліменти на утримання дочки в розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення районним судом норм процесуального права щодо строків та порядку відкриття провадження у справі, а також порушення порядку ухвалення заочного рішення, оскільки відповідач подавав до суду заяву, в якій заперечував проти заочного розгляду справи, не може бути безумовною підставою скасування рішення суду в силу положень ч.2 ст. 376 ЦПК України, яка передбачає, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині скасування ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, оскільки дана ухвала в апеляційному порядку оскарженню не підлягає.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо прийняття судом справи про стягнення аліментів з порушенням правил підсудності. Так на момент подачі позову позивач ОСОБА_2 була зареєстрована як проживаюча за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується також відповіддю Управління Державної Міграційної служби України в Житомирській області від 14.06.2018 року на запит суду (а.с.154,155). Прийнявши до уваги наведене, суддя районного суду дійшов правильного висновку щодо підсудності справи Житомирському районному суду Житомирської області, оскільки в силу положень ч. 1 ст. 110 ЦПК України (в ред. Закону, що діяв на момент подачі позову), ОСОБА_2 мала право вибрати підсудність справи за місцем свого проживання.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2018 року.

Головуючий: Судді: