Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 674/19/15-ц

провадження № 61-14045св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дунаєвецька районна державна адміністрація Хмельницької області як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області, у складі судді Артемчук В. М., від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Корніюк А. П., Талалай О. І., від 31 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення.

Позовна заява обґрунтована тим, що 27 травня 2008 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 була укладена кредитна угода

№ 0805/105Д, за умовами якої банк надав останньому кредит у розмірі

35 000 доларів США строком до 20 травня 2018 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_7 у той же день був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку банку будинок АДРЕСА_1. ОСОБА_4 неналежним чином виконував зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого банк у судовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки, проте

ОСОБА_6 і малолітня ОСОБА_5 проживають у спірному будинку та відмовляються звільнити його.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд виселити відповідачів з будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний житловий будинок придбаний власником не за рахунок кредитних коштів, внаслідок чого підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що виселення відповідачів неможливе без надання їм іншого постійного житла, яке має бути зазначене у рішенні суду.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду 13 березня 2018 року,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами помилково застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 109 ЖК України та не застосовано норми спеціального закону - Закону України «Про іпотеку». Суди не зазначили закон, який покладає на банк обов'язок забезпечити відповідачів іншим житловим приміщенням та у позові вказати інше житлове приміщення, а також не з'ясували до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідачів.

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що на забезпечення виконання ОСОБА_4 умов кредитної угоди № 0805/105Д від 27 травня 2008 року, ОСОБА_7 передав в іпотеку банку будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 28 січня 2011 року звернуто стягненя на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 на користь банку шляхом його продажу іншій особі - покупцеві з правом укладення банком договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_7

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07 липня 2014 року з даного житлового будинку виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Судові рішення не оскаржувалися та набрали законної сили.

Згідно записів домової книги у спірному будинку проживають та зареєстровані ОСОБА_6 та малолітня ОСОБА_5, які добровільно із будинку не виселяються.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Встановивши, що спірний будинок був придбаний іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1 без надання їм іншого постійного житла. Суди правильнозастосували положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку». Відсутність прямої правової норми, яка покладає на будь-яку особу обов'язок надати житлове приміщення у разі застосування частини другої статті 109 ЖК України не може бути підставою для задоволення позову про виселення.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів попередніх інстанцій не впливають та їх не спростовують.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В.Білоконь

С.Ф. Хопта