Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/5745/16-ц Головуючий у 1 інстанції Троценко Т.А.
Провадження № 22-ц/778/2171/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що при ознайомленні з матеріалами перевірки № 9153, яку здійснював інспектор Бердянського відділення поліції ОСОБА_5 за заявою її матері ОСОБА_6 відносно неправомірних дій ОСОБА_4, вона побачила, що у своєму поясненні ОСОБА_4 повідомила, що вона, ОСОБА_3, перебуває на обліку у Бердянському психоневрологічному диспансері, і на цій підставі пише необгрутовані заяви.

Крім того, неодноразово, в коридорі Бердянського міськрайонного суду 25. 11. 2015 року, 13. 10. 2016 року та 19. 09. 2016 року відповідач повідомила ці факти іншим громадянам, які виступали свідками в суді за позовом її матері.

У звязку з тим, що відповідач написала у своєму поясненні працівнику поліції, що вона нібито перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері, його відношення до неї змінилося, до неї стали грубо відноситися, не перевіряти її заяви.

Посилаючись на зазначенні обставини просила суд зобовязати відповідача пробачитись, спростувати те, що було написано і сказано при свідках за приниження її честі, гідності за поширення відомостей, які не відповідають дійсності.

У відшкодування моральної шкоди просила стягнути з відповідачки 10 000 грн., оскільки вона отримала душевну травму, яка спричинила шкоду її здоровю, принизила її соціальну оцінку у очах оточуючих.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимого відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_4 надала суду відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що рішення суду є обгрунтвоаним, винесеним з урахуванням як матеріальних, процесуальних норм права, а також моральних і етичних норм суспільства, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому в задоволенні вимог апеляційної скарги повинно бути відмовлено.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з'явилися.

Від ОСОБА_4 надійшло клопотання в якому вона просить розглядати справу за її відсутності.

Від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просить апеляційну скаргу задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому рішення суду переглядається в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація (ст. 201 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

В пункті 15 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. (далі Постанова) зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обстаавин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Іптернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, ст.ст. 10, 60 ЦП К України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач також повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 Постанови Пленуму).

В даному спірному випадку, предметом спору є наступна недостовірна інформація:

1)інформація про те що позивачка перебуває на обліку у психіатра, що викладена у поясненнях ОСОБА_4 ст. інспектору Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, майору поліції ОСОБА_5 під час проведення перевірки за заявою ОСОБА_7, яка зареєстрована в журналі «Єдиного обліку» під номером 9153 від 02.06.2016р.;

2)«ранее, в горрайонном суде (в коридоре) она громко назвала меня психушкой, в присутствии свидетелей».

Щодо пояснень ОСОБА_4, наданих ст. інспектору Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, майору поліції ОСОБА_5, то відповідач в суді першої інстанції пояснила, що інформація про те, що позивач перебувала па обліку у психіатра була повідомлена позивачці раніше самою ОСОБА_6, і, з огляду на написання позивачем непоодиноких неправдивих заяв до поліції та інших органів відносно відповідача та членів її сім'ї, вона не могла не повідомити інспектора поліції про такі дані, тим більше, що за необхідності він мав можливість перевірити достовірність такої інформації.

Відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

В пункті 16 Постанови, Пленум Верховного Суду України вказує, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може бути сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Вирішуючи питання щодо розмежування між поширенням інформації і реалізацією особою конституційного права на звернення до правоохоронних органів, необхідно врахувати також Рішення Конституційного Суду України у справі №1-9/2003 про офіційне тлумачення положення частини 1 статті 7 ЦК Української РСР (справа про поширення інформації), в пункті 2 якого Конституційний Суд України зазначає про те, що « звернення громадянина до правоохоронних органів про захист своїх прав від неправомірних дій інших осіб, у тому числі показання свідка під час попереднього слідства, не може вважатись поширенням неправдивих відомостей».

Таким чином, відповідно до вищенаведеного, зміст процесуальних документів, складених в ході розгляду заяв, у тому числі показання свідка під час попереднього слідства, не формує такої кваліфікуючої ознаки юридичного складу даного правопорушення, як поширення інформації.

Дана позиція також підтверджується судовою практикою, зокрема рішенням Верховного Суду України від 30.01.2008 року у справі №6-13767св07, яким встановлено, що звернення особи до правоохоронних органів за захистом своїх прав, порушених особою, а також показання свідка на попередньому слідстві не можуть розглядатись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактично метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи.

ОСОБА_6 було реалізовано її конституційне право на звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. У зв'язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, інформація, що була викладена у заяві, була перевірена відповідною посадовою особою - старшим інспектором Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004р. №1177, зокрема були опитані особи, яких стосувалося звернення та прийнято процесуальне рішення - висновок від 20.06.2016 року, відповідно до якого була припинена перевірка та направлена відповідь заявнику.

Тобто, у даному випадку мало місце не поширення недостовірної інформації, а надання пояснень відповідачем ОСОБА_4 старшому інспектору поліції під час виконання ним своїх обов'язків по перевірці отриманих відомостей за відповідною заявою.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про поширення ОСОБА_4 будь-якої недостовірної інформації серед інших осіб та у інший спосіб, а також, що вказана інформація не відповідає дійсності або викладена неправдиво позивачем суду не надано.

Отже, у даному спірному випадку відсутня така кваліфікуюча ознака юридичного складу правопорушення як поширення інформації.

Крім обов'язку довести факт поширення інформації відповідачем, позивач повинен також довести те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (н. 15 та п. 18 Постанови Пленуму).

В той же час, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб -підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин

Однак, в порушення вимог п. 18 Постанови Пленуму, позивачем не доведено, що внаслідок поширення недостовірної інформації було порушено її право на повагу до гідності та честі, а також недоторканність ділової репутації.

Так, обґрунтовуючи позов, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу про те, що через дії ОСОБА_4 JI.M. позивач зазнала якихось негативних наслідків, дискредитації її імені чи ділової репутації, як і негативної соціальної оцінки її особи в очах оточуючих (чи відбулось негативне ставлення до неї чи осуд з боку громадян, чи змінився її звичайний життєвий уклад, стосунки у колі сім'ї та поза її межами і т.п.).

Доказів отримання відповідачкою «душевної травми» та якоїсь шкоди здоров'ю саме внаслідок дій ОСОБА_4 не надано. ОСОБА_3 заявляє, що пояснення ОСОБА_4 начебто спричинили «відписку» за результатами перевірки та зміну відношення до неї працівників поліції, хоча такі слова спростовуються наявними у справі доказами, а саме висновком від 20.06.2016 р. про результати розгляду матеріалу за заявою ОСОБА_3, з якого не вбачається, що причиною припинення перевірки стала інформація про те, що позивач «перебуває на обліку у психіатра».

Незгода із таким висновком або іншим рішенням, дією чи бездіяльністю працівника правоохоронних органів може бути реалізована шляхом їх оскарження у встановленому законом порядку, а не шляхом визнання інформації, яка складає зміст певного процесуального документу, неправдивою.

При цьому ні позивач, ні заявник не оскаржували такі дії або бездіяльність працівників правоохоронних органів і на сьогодні відсутні рішення будь-якого компетентного органу про скасування такого рішення інспектора поліції.

З комплексного аналізу норм ст. 299 ЦК України, а також п. 4 Постанови пленуму вбачається, що носіями ділової репутації можуть бути далеко не всі суб'єкти цивільного права, а лише ті, які здійснюють трудову, службову, підприємницьку, громадську, професійну чи іншу діяльність. Тобто, не можуть мати ділову репутацію непрацюючі пенсіонери, інваліди, які не мають фізичної можливості займатися певною справою, тощо.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_3 є інвалідом другою групи, пенсіонером.

Судячи з тексту позовної заяви, наведені підстави позову викликані не реальними фактами, а на фоні неприязних стосунків, що склались між позивачем та сім'єю ОСОБА_4 після смерті чоловіка останньої - ОСОБА_8.

Крім того, відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму, позивач в позовній заяві про захист гідності та честі повинен зазначити про те, в який спосіб була поширена недостовірна інформація, що порушує немайнові права позивача, яка саме інформація поширена відповідачем, із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Невиконання зазначених вимог зумовлює наслідки, передбачені статтею 121 ЦПК.

Однак, позовна заява не містить зазначення про те, коли саме і кому саме була повідомлена ОСОБА_4 така інформація, а також посилання на докази, які б підтверджували таку обставину справи. Як видно з тексту позову, позивач стверджує, що ОСОБА_4 «ранее, в горрайонном суде (в коридоре) громко назвала меня психушкой, в присутствии свидетелей», тобто це абстрактні звинувачення, які не містять конкретного факту поширення недостовірної інформації, наявність чи відсутність якого необхідно встановити під час розгляду справи по суті належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (cm. 4 ЦПК України).

Відповідно до п. З Постанови Пленуму, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК), тощо.

Як видно з тексту позовної заяви, позивачем обрано спеціальний спосіб захисту відповідно до ст. 277 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Таким чином, способи судового захисту гідності, честі та ділової репутації передбачені ст. 16, 277 ЦК України, але такого способу, як зобов'язання принести вибачення вказаними нормами закону не передбачено.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК (п. 26 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р.).

Думку щодо неможливості застосовувати такий спосіб захисту честі та гідності, як зобов'язання принести вибачення, висловив і Європейський суд у справах людини у рішенні від 05 травня 2011 року по справі за позовом редакції газети «Правое дело» та Штекель проти України, яким, зокрема, встановлено, що така міра, як вибачення, не передбачена національним законодавством, а зобов'язання вибачитися може перечити конституційній гарантії свободи вираження.

Таким чином, позовна вимога про принесення вибачень, як спосіб захисту, не є такою, що ґрунтується на законі, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні даної вимоги.

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

З огляду на те, що перевірка заяви ОСОБА_7 про вчинення злочину, яка зареєстрована в журналі «Єдиного обліку» під номером 9153 від 02.06.2016 р. була припинена ст. інспектором Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, майором поліції ОСОБА_5В згідно висновку від 20.06.2016 року, то і спростування неправдивої інформації ( якщо б вона взагалі мала місце) що була викладена ОСОБА_4 у поясненнях, неможливо здійснити у спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому й числі, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача,наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу того, що внаслідок дій відповідача їй було заподіяно будь-яких моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не зазначено також з чого вона виходила, оцінюючи її в розмірі 10 000 гривень.

Позивачем не доведено наявність як самого факту душевних, психічних чи фізичних страждань, їх обсягу, тривалості, тяжкості і т.п., так і не доведено протиправних дій відповідача про поширення недостовірної інформації, тобто наявність вини і причинного зв'язку між діями відповідача та завданою шкодою.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги повністю повторюють зміст її позовної заяви, були предметом дослідження суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні, і повторної перевірки ці доводи не потребують.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: