РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/3334/16-ц

Провадження № 2/638/1859/18

30.11.2018 Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

з участю секретаря Скрипаченко В.Р.

з участю судового розпорядника Зміївської О.Ю.

з участю представника позивача - ОСОБА_2

з участю законного представника відповідачів - ОСОБА_3

з участю представника законного представника відповідачів - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, законний представник відповідачів: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 у лютому 2016 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договорами позики від 01.06.2014 року №б/н та договором позики від 24.11.2014 року, у розмірі 257778460,12 грн. (як еквівалент в іноземній валюті у розмірі 9470673,00 доларів США). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено три договори позики, а саме: договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 43379512,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600,00 доларів США; договір позики від 01.06.2014 року на суму 63934640,00 грн., що за умовами договору, еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5432000,00 доларів США; договір позики від 24.11.2014 року в сумі 6392124,00 грн., еквівалент у розмірі 423600,00 доларів США. Відповідно до умов всіх зазначених договорів позики позичальник зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 01.06.2015 року. Грошові кошти були належним чином отримані ОСОБА_8, що підтверджується: актом від 01.06.2014 року; актом від 01.06.2014 року; розпискою від 24.11.2014 року. Разом з тим, грошові кошти не були повернуті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 року позичальник помер. З метою отримання належних позивачу грошових коштів, 28.04.2015 року він подав у встановленому порядку до Шостої Харківської державної нотаріальної контори вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців боржника та йому було повідомлено, що спадкова справа заведена 24.04.2015 року та переслано вимогу (претензію) кредитора до Першої Харківської державної нотаріальної контори за місцем ведення спадкової справи. Додатково, 15.05.2015 року позивач звернувся безпосередньо до відомих йому спадкоємців позичальника, а саме: дружини померлого - ОСОБА_3 та матері - ОСОБА_9 з письмовими вимогами кредитора померлого боржника щодо виконання зобов'язань та запропонував сплатити заборгованість за договорами позики або звернутися до нього щодо вирішення питання про можливі заходи врегулювання заборгованості у позасудовому порядку. Оскільки спадкоємці не сплатили заборгованості за договорами позики, з метою захисту своїх прав, 31.07.2015 року він звернувся з позовною заявою до Дзержинського районного суду м. Харкова про стягнення заборгованості з ОСОБА_3, ОСОБА_9 в ході судового розгляду судом справи витребувано з Першої Харківської державної нотаріальної контори копії матеріалів нотаріальної справи, після ознайомлення з якими, стало відомо, що дружина померлого ОСОБА_3 та мати померлого ОСОБА_9, повнолітній син померлого ОСОБА_10 відмовилися від спадщини. Натомість, спадкоємцями померлого за законом є його неповнолітні сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7. В зв'язку з тим, що Дзержинським районним судом м. Харкова у провадженні №638/12713/15-ц було відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про зміну відповідачів на належних, ОСОБА_5 звернувся з окремим позовом до спадкоємців ОСОБА_8, які прийняли спадщину. З викладених підстав просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

Законний представник відповідачів ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили відмовити в його задоволенні. В письмових запереченнях зазначили, що будь-яких платіжних доручень на підтвердження факту передачі грошових коштів з боку позивача не надано, що свідчить про відсутність доказів реальності передачі коштів на користь спадкодавця. Посилання позивача на акти, як на обставину, що підтверджує факт надання позики ОСОБА_8 суперечать положенням договору. Враховуючи те, що з боку ОСОБА_5 не надано належних доказів передачі грошей спадкодавцю у встановлений договорами спосіб, вважає, що відповідні договори взагалі не були укладені. Більш того, відповідно до п. 2.3 договорів позики позичальник зобов'язаний здійснити страхування ризиків неповернення грошових коштів за відповідними договорами у ПАТ СК «Лемма». Однак, доказів здійснення такого страхування з боку позивача не надано, що також свідчить про неукладеність договорів позики. З огляду на положення п. 7.1 договорів позики дані договори вступають в силу з моменту передачі грошових коштів позичальнику. При цьому, позивачем не надано належних доказів надання грошових коштів спадкодавцю, а отже і не доведено факт вступу відповідних договорів позики в силу. Також, в силу положень статті 65 СК України, ОСОБА_3, як дружина спадкодавця, не надавала своєї згоди на укладення договорів позики своїм чоловіком з позивачем, їй взагалі не було відомо про наявність ділових та будь-яких інших відносин ОСОБА_8 з ОСОБА_11 Розписка ОСОБА_8 не може розцінюватись ані як борговий документ, ані як підтвердження факту укладення договорів, є обґрунтовані підстави вважати, що вона не має жодного відношення до договорів позики. Окрім того, є сумніви, що надані суду на підтвердження заборгованості документи складено та підписано особисто ОСОБА_8 Представником позивача не надано належних доказів, які б доводили факт перерахування грошових коштів від нерезидента ОСОБА_5 до резидента - ОСОБА_8 у формі та порядку, передбаченому спеціальним законодавством, що регулює питання у цих правовідносинах. Окрім того, відсутні докази того, що у ОСОБА_5 були на території України достатні грошові кошти, які б могли забезпечити проведення розрахунків за позикою в готівковому порядку. Не надано доказів декларування позивачем та ввезення на територію України грошових коштів у розмірі, достатньому для надання позики ОСОБА_8 До того ж, загальна сума повернення, при наявності доказів передання цих коштів, повинна складати 113706276, 00 грн. Окрім того, представником позивача не залучено жодного доказу, що вартість майна, яке як вважає представник позивача входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_8 дорівнює сумі 257778460, 12 грн. Просять суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено три договори позики: договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_8 (позичальник) отримав від ОСОБА_5 (позикодавця) в борг грошові кошти в сумі 43379512, 00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600,00 доларів США; договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_8 (позичальник) отримав від ОСОБА_5 (позикодавця) в борг грошові кошти в сумі 63934640, 00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5432000,00 доларів США; договір позики від 24.11.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_8 (позичальник) отримав від ОСОБА_5 (позикодавця) в борг грошові кошти в сумі 6392124, 00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті в розмірі 423600, 00 доларів США. (Т. 1, а. с. 13-14, 16-17, 19-20).

Як вбачається із акту від 01.06.2014 року, сторони підтверджують той факт, що ОСОБА_5 (позикодавець) передав, а ОСОБА_8 (позичальник) прийняв в якості позики грошові кошти в розмірі 43379512, 00 грн., що станом на дату підписання акту згідно курсу Національного банку України складає 3685600 доларів США (три мільйони шістсот вісімдесят п'ять тисяч шістсот) доларів США (Т. 1, а. с. 15).

Згідно акту від 01.06.2014 року, сторони підтверджують той факт, що ОСОБА_5 (позикодавець) передав, а ОСОБА_8 (позичальник) прийняв в якості позики грошові кошти в розмірі 63934640, 00 грн., що станом на дату підписання акту згідно курсу Національного банку України складає 5432000,00 доларів США (три мільйони шістсот вісімдесят п'ять тисяч шістсот) доларів США (Т. 1, а. с. 18).

Згідно розписки від 24.11.2014 року, ОСОБА_8 підтвердив заборгованість перед ОСОБА_5 у сумі 9470673 долари США на 24 листопада 2014 року, що включає договір позики від 24.11.2014 року та суму двох договорів позики від 01.06.2014 року (Т. 1, а. с. 21).

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.05.2016 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЛЕММА» про стягнення страхового відшкодування, позовні вимоги задоволено: стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЛЕММА» на користь ОСОБА_5 суму страхового відшкодування в розмірі 113706276,00 грн. та судові витрати в розмірі 3654,00 грн. (справа №757/30349/15-ц).

У цьому ж рішенні встановлено, та за приписами частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню, що між громадянином Республіки Казахстан ОСОБА_5 та громадянином України ОСОБА_8 було укладено три договори позики: договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 43379512,00 гривень, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600,00 доларів США; договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 63934640,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5432000,00 доларів США; договір позики від 24.11.2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 6392124,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент у розмірі 423600,00 доларів США. Грошові кошти за означеними договорами були належним чином отримані позичальником, що підтверджується: актом від 01.06.2014 року; актом від 01.06.2014 року; розпискою від 24.11.2014 року. Відповідно до умов кожного із зазначених договорів позики, позичальник зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 01.06.2015 року.

З метою страхування ризиків неповернення вказаних позик між ОСОБА_8 та Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «ЛЕММА» було укладено наступні договори страхування: договір добровільного страхування фінансових ризиків від 01.06.2014 року (з Додатковою угодою від 24.11.2014 року), відповідно до якого позичальник застрахував у страховика фінансовий ризик невиконання ним своїх зобов'язань з повернення суми позики у 30 денний строк з дня, вказаного строком повернення позики згідно з договором позики від 01.06.2014 року, що укладений між страхувальником та кредитором на суму 43379512,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600, 00 доларів США; договір добровільного страхування фінансових ризиків від 24.11.2014 року, відповідно до якого позичальник застрахував у страховика фінансовий ризик невиконання ним своїх зобов'язань з повернення суми позики у 30 денний строк з дня, вказаного строком повернення позики згідно з договором позики від 01.06.2014 року, що укладений між страхувальником та кредитором на суму 63934640,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5432000,00 доларів США; договір добровільного страхування фінансових ризиків №33132902 від 24.11.2014 року, відповідно до якого позичальник застрахував у страховика фінансовий ризик невиконання ним всіх зобов'язань з повернення суми позики у 30 денний строк з дня, вказаного строком повернення позики згідно з договором позики від 01.06.2014 року, що укладений між страхувальником та кредитором на суму 6392124,00 гривень, що за умовами договору складало еквівалент у розмірі - 13600,00 доларів США.

Станом на день судового розгляду (рішення ухвалено 04.05.2016 року) грошові кошти за договорами позики не повернуті, внаслідок чого у ОСОБА_5 виникли збитки в розмірі неповернутої суми боргу.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності із правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63цс13 (постанова від 18 вересня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Тобто, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Водночас за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_8 помер, що підтверджує копія свідоцтва про смерть НОМЕР_1, видана Відділом реєстрації смерті у м. Києві 04.02.2015 року (Т. 1, а. с. 31).

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень статті 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не становлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, зобов'язання щодо сплати заборгованості за договорами позики перейшло до спадкоємців позичальника.

За положеннями статті 1281 Цивільного кодексу України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

У відповідності до пункту 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі, в тому числі, претензії кредиторів.

28.04.2015 року ОСОБА_5 подав до Шостої Харківської державної нотаріальної контори вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців боржника (Т. 1, а. с. 32-34).

Згідно листа Шостої Харківської державної нотаріальної контори від 28.04.2015 року №1445/01-16, спадкова справа №260/2015 після померлого ОСОБА_8 була заведена 24.04.2015.року у Першій Харківській державній нотаріальній конторі, а тому претензія ОСОБА_5 була надіслана до Першої Харківської державної нотаріальної контори за належністю (Т. 1, а. с. 35-36).

15.05.2015 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_3 (дружини померлого) та ОСОБА_9 (матері померлого) з письмовими вимогами кредитора померлого боржника щодо виконання зобов'язань, про що свідчать копії поштових відправлень (Т. 1, а. с. 42, 47).

Згідно частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

При цьому, згідно частини 1 статті 1261 Цивільного кодексу України, той з подружжя, який пережив спадкодавця, є спадкоємцем першої черги спадкування.

ОСОБА_3 є дружиною померлого позичальника, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 18.09.1993 року (Т. 1, а. с. 56).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 06.07.2015 року відмовилася від належної їй частки спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_8 на користь його сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1, а. с. 58).

У відповідності до статті 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За положеннями статті 1261 Цивільного кодексу України, батьки також є спадкоємцями першої черги спадкування.

Згідно заяви ОСОБА_9 від 24.04.2015 року, остання прийняла спадщину після померлого сина ОСОБА_8, проте 17.06.2015 року відкликала вищезазначену заяву та від спадщини відмовилася (Т. 1, а. с. 60, 62).

Стаття 1261 Цивільного кодексу України включає до складу спадкоємців першої черги також дітей померлого.

Згідно частини 4 статті 1268 Цивільного кодексу України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно частини 3 статті 1273 Цивільного кодексу України, неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. При цьому за частиною 4 вказаної статті, батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних .прав про спадкування», малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, нездатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку. Зазначені особи вважаються якими, що прийняли спадщину, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх а недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном із дозволу органу опіки та піклування (встановлених частинами 2 - 4 ст. 1273 ЦК).

Згідно інформації, наданої Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 24.11.2016 року за вих. №10917/15.10-04-06, дітьми ОСОБА_8 є: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис про народження №707 від 24.02.1994 року; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис №3160 від 06.10.2001 року; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, актовий запис №4013 від 22.10.2004 року (Т. 2, а. с. 31).

Відповідно до заяви ОСОБА_10 від 30.06.2015 року, останній відмовився від належної йому частки спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року батька - ОСОБА_8, на користь його сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1, а. с. 66).

Згідно листа Першої Харківської державної нотаріальної контори від 26.08.2015 року №4365/02-14, за матеріалами спадкової справи №260/2015, спадкоємцем померлого ОСОБА_8 є його малолітній син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, який згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняв (Т.1, а. с. 269).

Заяв же про відмову від спадщини, що належить ОСОБА_6, матеріали справи не містять.

На час розгляду справи відомостей про те, що свідоцтво про право на спадщину відповідачам видавалось, матеріали справи не містять. Між тим, отримання свідоцтва про право на спадщину, відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов'язком. При цьому відсутність у спадкоємців свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281, 1282 Цивільного кодексу України, які були дотримані кредитором (позивачем).

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

У відповідності до роз'яснень, викладених у листі Верховного суду України від 07.10.2010 року «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин», якщо боржник помер, то в силу статті 1282 ЦК спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Посилання представника відповідача щодо неналежності почерку, яким написано розписку та проставлено підписи на договорах позики та актах ОСОБА_14 є неспроможними, адже статтею 204 Цивільного кодексу України визначена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договори позики від 01.06.2014 року та від 24.11.2014 року не були визнані судом недійсними, а тому є такими, що породжують юридичні права та обов'язки учасників правовідносин; посилання представника відповідача на сумнівну правову природу розписки та відсутність згоди як дружини на укладення такого договору не може бути підставою для відмови у позові.

Оскільки згідно розписки від 24.11.2014 року, ОСОБА_8 підтвердив заборгованість перед ОСОБА_5 у сумі 9470673 долари США на 24 листопада 2014 року, що включає договір позики від 24.11.2014 року та суму двох договорів позики від 01.06.2014 року, то з урахуванням офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти - долару США станом на 25.02.2016 року (2721, 86 грн. за 100 доларів США), заборгованість у національній валюті складає 257778460, 12 грн. При цьому, протягом усього часу розгляду справи, стороною позивача позовні вимоги ні в сторону збільшення ціни позову, ні в сторону її зменшення, не змінювались, а тому з огляду на приписи частини 1 статті 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справу в межах заявлених вимог, саме ця сума підлягає до стягнення.

Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, натомість доводи представника відповідача спростовані, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, законний представник відповідачів: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості підлягає задоволенню та кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині у відповідності із вимогами частини першої статті 1282 Цивільного кодексу України та з урахуванням обов'язкової умови - в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 525, 530, 1046-1047, 1049, 1218-1223, 1268, 1270, 1281-1282 Цивільного кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, законний представник відповідачів: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_5, що проживає за адресою 61058, м, Харків, АДРЕСА_1) та ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: 61058, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_5 (АДРЕСА_4, посвідчення особи: НОМЕР_3, видане 25.04.2004 року МВС Республіки Казахстан) в межах вартості майна, одержаного у спадщину, заборгованість за договорами позики від 01.06.2014 року №б/н, від 01.06.2014 року №б/н та договором позики від 24.11.2014 року у розмірі 257778460 (двісті п'ятдесят сім мільйонів сімсот сімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят) грн. 12 коп. (як еквівалент в іноземній валюті у розмірі 9470673 (дев'ять мільйонів чотириста сімдесят тисяч шістсот сімдесят три) доларів США.

Стягнути в дольовому порядку з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_5, що проживає за адресою 61058, м, Харків, АДРЕСА_1) та ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: 61058, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_5 (АДРЕСА_4, посвідчення особи: НОМЕР_3, видане 25.04.2004 року МВС Республіки Казахстан) витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03.12.2018 року.

Головуючий: