ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 638/14464/17

провадження №22-ц/818/960/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Прокопчук І.В,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представники відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_7, та ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 06 квітня 2018 року об 11 годині 12 хвилин у складі судді Омельченко К. О. (повний текст рішення складено 16 квітня 2018 року),

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки: нежитлові приміщення цокольного поверху №1а, 2а,4а,5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку №1 літ «А-5-7» по АДРЕСА_1 в рахунок виконання основного зобов'язання за договором позики.

Позов обгрунтовано тим, що за договором позики від 29.08.2012 року, укладеним між ним та ОСОБА_9 (надалі Договір), позивач передав ОСОБА_9 247 783 грн. (що за курсом НБУ в еквіваленті становило 31 000 доларів США). Згідно з п.2 Договору ОСОБА_10 зобов'язався повернути зазначену суму в строк до 29.11.2012 року. В забезпечення зобов'язань ОСОБА_9 за Договором між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений 29.08.2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (ХМНО) Лазюк О.А., р.№256 (надалі Договір іпотеки). Згідно з п.2 Договору іпотеки на забезпечення основного зобов'язання ОСОБА_9 передав ОСОБА_1 в іпотеку нежитлові приміщення цокольного поверху №1а, 2а,4а,5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку №1 літ «А-5-7» по АДРЕСА_1. Відповідно до п.12 Договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_10 забезпеченого іпотекою зобв'язання позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаним застереженням відповідно до Закону сторони визначили такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки як: за рішенням суду або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_9 свого зобов'язання за Договором, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з боржника заборгованості в сумі 841 254 грн. 42 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року позов задоволено. Звернуто стягнення на спірні нежитлові приміщення шляхом визнання за ОСОБА_1 права продати їх будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, виготовлення технічної документації, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час його продажу. Проте листом приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_12 від 26.10.2016 року за № 208/01-16 ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу предмета іпотеки у зв'язку з відсутністю в нього документа, який посвідчує право власності на ці приміщення або його дублікату.

У зв'язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Тихонової І.В. з заявою про видачу дублікатів правовстановлюючих документів. Листом за № 21/01-16 від 28.07.2017 року приватний нотаріус відмовила йому у вчиненні зазначеної нотаріальної дії, тому що дублікати нотаріально посвідчених документів видаються за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Крім того, 20 червня 2017 року до приватного нотаріуса надійшла заява від громадянки ОСОБА_3, яка є спадкоємницею після померлого 08 червня 2017 року ОСОБА_10, з повідомленням про прийняття спадщини після померлого чоловіка та знаходження оригіналів правовстановлюючих документів на спірні нежитлові приміщення у неї. ОСОБА_3 просила нотаріуса не вчинять будь-яких дій щодо видачі дублікатів цих документів з метою захисту своїх прав.

Позивач позбавлений можливості у визначений рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року суду спосіб задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, тому що у нього відсутні правовстановлюючі документи на предмет іпотеки та ОСОБА_3 не визнає його право на звернення стягнення на нежитлові приміщення.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова року від 06 квітня 2018 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення цокольного поверху N 1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, VIIа загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку № 1 літ. «А-5-7» по АДРЕСА_1 в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по 2 395 грн. 15 коп. з кожного.

Не погодивгшись з цим рішенням ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_7, та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги. Просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилалися на порушення судом норм процесуального та матеріального права, незаконність на необгрунтованість рішення суду.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суд не врахував, що позивач обрав неналежний спосіб захисту та не навів у чому полягає порушення або оспорювання прав позивача з боку ОСОБА_3 Вона та ОСОБА_4 є спадкоємцями померлого іпотекодавця, проте права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування не оформили. Рішення суду суперечить вимогам статей 33 - 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328,335,376,392 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). А саме, суд визнав за позивачем право власності на предмет іпотеки у спосіб, що є позасудовим способом зврнення стягнення.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд не втсановив коло спадкоємців померлого іпотекодавця. Не врахував, що відповідачі у справі не набули статусу іпотекодавців, не перевірив дотримання позивачем визначеного ст.ст. 1281,1282 ЦК України порядку пред'явлення вимог кредитора до спадкоємців боржника. Апелянт не отримувввав від ОСОБА_1 жодних вимог щодо виконнання зобоов'язання за договором позики. Суд порушив вимоги Закону України «Про іпотеку», а саме, застосував до спірних правовідносин ст.ст. 35 - 39 Закону України «Про іпотеку», що не підлягали затсосуванню. В укладеному між ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_9 Договорі іпотеки відсутнє застереження про позасудовий порядок задоволення вимог іпотекодержателя. Рішенням, що оскаржується, було визнано право власності на предмет іпотеки, вартість якого значно перевищує розмір заборгованості померлого.

У відзиві на апеляціну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_14, яка діє в інтересах ОСОБА_8, просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивований тим, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та ухвалив законне й обгрунтоване рішення. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. А саме, в ході судового розгляду було встановлено коло спадкоємців, розмір заборгованості померлого. Право позивача на звернння стягнення на предмет іпотеки встановлено рішенням Дзержинського райлонного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року, що набрало законної сили 05 лютого 2016 року. На час ухвалення рішення суду предмет іпотеки був зареєстрований за ОСОБА_9 Зазначене рішення суду не виконане, тому що у ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на передмет іпотеки. Діючим законодавством не передбачено, що обрання іпотекодержателем одного способу звернення стягнення на предмет іпотеки погашає право іпотекодержателя вимагати застосування іншого способу, якщо раніше обраний не привів до задоволення забезпечених іпотекою вимог. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту відповідає вимогам Закону України « Про іпотеку».

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як встановлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, 29.08.2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено Договір, відповідно до умов якого позивач передав, а ОСОБА_9 прийняв у власність 247 783 грн. 00 коп. (що за курсом Національного банку України (надалі НБУ) на дату позики становило еквівалент 31000 доларів США), які ОСОБА_9 зобов'язався повернути в строк до 29.11.2012 року в еквіваленті 31 000 доларів США за курсом НБУ на день повернення суми позики (т.1 а.с. 11).

В забезпечення виконання ОСОБА_9 зазначеного зобов'язання, між тими ж сторонами 29.08.2012 року було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_9 передав в іпотеку ОСОБА_1 нежитлові приміщення цокольного поверху № 1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, VIIа загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку № 1 літ. «А-5-7» по АДРЕСА_1 (надалі Предмет іпотеки), вартістю 247 783 грн., що на день укладання вказаного договору еквівалентно 31 000 доларів США (т.1 а.с.12-13).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р., зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14.04.2016 року у справі № 638/20898/14-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1, звернуто стягнення на Предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права продати їх будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, виготовлення технічної документації, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час його продажу (т.1. а.с. 14 - 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позичальник ОСОБА_9 помер (т.2 а.с. 82 ). Тому позов було пред'явлено до його спадкоємиці ОСОБА_3 Ухвалою Дзержинскього районного суду міста Харкова від 02.03.2018 року до участі у справі в якості співвідповідача було також долучено другого спадкоємця ОСОБА_4 ( т. 1 а.с. 117).

Доводи ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, та ОСОБА_4 про те, що вони не є належними відповідачами у справі, оскільки не оформили право власності на спадкове майно, не є обґрунтованими.

Згідно листа приватного нотаріуса ХМНО Тихонової І.В. від 28.07.2017 року Вих. № 21/01-16 (т.1 а.с. 20 - 21) ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Те , що ОСОБА_4 є спадкоємцем померлого ОСОБА_9 заявлено ним при розгляді іншої цивільної справи в Ленінському районному суді м.Харкова.

Згідно із частиною третьою статті 1268 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Згідно заяви, адресованої Десятій Харківській державній нотаріальній конторі 15.08.2017 року, ОСОБА_1 повідомив нотаріуса про наявну у нього вимогу до можливих спадкоємців померлого ОСОБА_9 щодо повернення належних йому грошових коштів за джогвором позики у розмірі 1 040 649 грн. ( т.2.а.с 16 - 17).

Судова колегія також відхиляє доводи апелянта ОСОБА_15 про необхідність дотримання ОСОБА_1 вимог ст.ст. 1281, 1282 ЦК щодо строку пред'явлення вимог до спадкоємців боржника та порядку виконання ним обов'язку щодо задоволення вимоги кредитора.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, то такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. До такого правового виснову дійшов Верховний Суд України в постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-1286цс15.

Так, ст. 17 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 року «Про іпотеку» (надалі Закон України «Про іпотеку») передбачено підстави припинення іпотеки, проте такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відомості не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права, несучи всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, які існували до набрання ним права власності на предмет іпотеки. Правила ст. 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців за виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Термін, в межах якого іпотекодержатель може зажадати звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Разом з тим, судова колегія вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг щодо порушення судом норм матеріального права, а саме неправильне застосування до спірних правовідносин вимог Закону України « Про іпотеку».

А саме, суд керувався ст.ст. 33, 36 Закону України « Про іпотеку» та визнав за ОСОБА_1 право власності на Предмет іпотеки. При цьому суд, виходив з того, що п.п. 12,13 Договору іпотеки містять положення, що надають іпотекодержателю права задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Пункти 12 та 13 Договору іпотеки ( т.1 а.с. 12,13) не містять застереження про перехід до іпотекодержателя права власності у випадку невиконання іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням ) свого обов'язку за Договром позики.

Як було встановлено судом, та підтверджується змістом Договору іпотеки сторони домовилися про те, що Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Тому висновок суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на Предмет іпотеки в порядку звернення стягнення на іпотечне майно суперечить встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Крім цього суд помилково не врахував, що є таке, що набрало законної сили, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 року, змінене рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14.04.2016 року у справі № 638/20898/14-ц, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_9 задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права продати їх будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, виготовлення технічної документації, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час його продажу.

Таким чином, право вибору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки у спірних правовідносинах позивач вже реалізував, звернувся до суду з вищезазначеним позовом і за цим позовом ухвалене судове рішення у справі № 638/20898/14-ц (т. 1 а.с. 14 - 18).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, апеляційні скарги ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, і ОСОБА_4 підлягають задовленню. Рішення суду належить скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Відповідно до п. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляціні скарги ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, і ОСОБА_4 підлягають задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить стягнути по 7 186 грн. кожному у якості відшкодування судовго збору, сплаченого при подачі апеляційних скарги (т.1 а.с. 152, т.2 а.с. 139).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_7, і ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності на предмет іпотеки: нежитлові приміщення цокольного поверху №1а, 2а,4а,5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку №1 літ «А-5-7» по АДРЕСА_1, в рахунок виконання основного зобов'язання за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 7 186 (сім тисяч сто вісімдесят шість) гривень.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 7 186 (сім тисяч сто вісімдесят шість) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2018 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний