Номер провадження: 22-ц/785/4565/18
Номер справи місцевого суду: 523/8212/17
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.

з участю: представника позивачки ОСОБА_2 і представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2018 року (в складі судді Шепітко І.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про вселення,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

08.06.2017 року ОСОБА_2 інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_3, третя особа Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування (далі-Суворовська РА) про вселення, а саме: вселення в квартиру АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано наступним.

Позивачка ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано 05.03.2014 року. В шлюбі у них народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Син зареєстрований в АДРЕСА_3, яка належить на праві власності відповідачу. Через постійні сварки з відповідачем позивачка була вимушена разом із сином залишити спірну квартиру та перейти проживати в квартиру АДРЕСА_4, яка розташована поряд зі спірною квартирою. У 2015 році відповідач звернувся в суд із позовом про визнання сина таким, що втратив право користування спірною квартирою, однак рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.10.2016 року відповідачу у позові відмовлено. Відповідач відмовляє сину у вселенні та проживанні в спірній квартирі.

Посилаючись на те, що дитина має місце проживання, однак вимушена проживати в квартирі разом із дідусем та бабусею, іншого житла, крім спірного, у дитини не має, відповідач є батьком дитини, однак відмовляє сину у проживанні в квартирі за місцем реєстрації, позивачка, як законний представник неповнолітнього просила позов задовольнити.

В суді першої інстанції позивачка і її представник позов підтримали.

Неповнолітній ОСОБА_4 повідомив суду, що може проживати у спірній квартирі, оскільки спірна квартира і квартира, де проживають його мати, дідусь, бабуся і сестра розташовані на одній площадці.

Представник відповідача заперечував проти позову.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2018 року у позові відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду від 08.02.2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення суду суперечить нормам цивільного права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга позивачки зазначає: квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу, батьку неповнолітньої дитини; до розірвання шлюбу позивачка і син проживали разом із відповідачем у спірній квартирі, яка знаходиться навпроти квартирі НОМЕР_1, що належить її батькам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та поєднана тамбуром; в квартирі НОМЕР_1 проживають батьки позивачки, сама позивачка, повнолітня донька позивачки та відповідача, а також син; син має інвалідність, вимушено проживає в кімнаті разом із бабусею і в 14 років не має свого простору, при цьому ОСОБА_6 займає окрему від всіх кімнату, оскільки з 2005 року хворіє на туберкульоз легенів; відповідач з часу розірвання шлюбу відсторонився від виховання дитини і не спілкується з ним; на теперішній час відповідач проживає з новою дружиною в її квартирі, а в спірній квартирі живуть родичі його дружини; посилання відповідача на те, що квартирою користуються сторонні особи і до них не заявлено позов безпідставні, оскільки ці особи не набули права користування спірним жилим приміщенням, між відповідачем і цими особами відсутній договір оренди житла; позивачка не згодна з висновком суду, що не надано доказів можливості проживання дитини самостійно в квартирі без опіки батьків, оскільки квартира, де зареєстроване право дитини і квартира, де фактично проживає дитина знаходяться поряд і об'єднані одним тамбуром; дитині необхідна окрема кімната де б вона могла робити уроки, приймати друзів, займатись з педагогами; суд розглянув справу формально і не вивчив всі обставини; відповідач працює моряком, ніколи не відвідує сина і не цікавиться його станом здоров'я; суд не зважив на те, що квартири НОМЕР_1,НОМЕР_2 розташовані поряд і це надає позиваці можливість піклуватися про сина, забезпечувати його потреби та піклуватись про його здоров'я; відмовляючи у позові суд виходив з формальних підстав того, що дитина не може проживати самостійно, однак суд не взяв до уваги конкретні обставини справи; у всіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини; за законом батьки мають рівні права і несуть рівні обов'язки стосовно своїх дітей, відповідач проти користування сином спірним жилим приміщенням, однак інтереси неповнолітньої дитини мають бути захищені судом.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи: позивачка просила вселити неповнолітнього ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності його батьку, відповідачу у справі; на підставі наданих доказів суд встановив, що квартира є власністю відповідача; судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що на теперішній час квартирою з дозволу відповідача користуються сторонні особи, які не є родичами неповнолітнього; відмовляючи у позові суд виходив з того, що у спірній квартирі ні батько, ні мати дитини не проживають, у квартирі проживають сторонні особи, які до участі у справі не залучались і такий висновок суду є правильним та узгоджується з матеріалами справи; в скарзі позивачка посилається на те, що син проживає разом із бабусею в одній кімнаті, оскільки дідусь ОСОБА_6 хворіє на туберкульоз легенів, однак це не підтверджено належними доказами; позивачка зареєстрована в квартирі НОМЕР_1 і з огляду на ч.ч.3,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання неповнолітньої дитини у віці до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; ОСОБА_4 завжди проживав разом із матір'ю, між батьками не виникало спору з приводу проживання сина, позивачка, зареєструвавши своє право проживання в квартирі НОМЕР_1 усвідомлювала ту обставину, що ОСОБА_4 матиме право користування зазначеним житлом; твердження апелянта про відсутність договору оренди є припущенням апелянта; питання наявності в осіб, які проживають в спірній квартирі, права користування квартирою виходить поза межі предмету доказування у справі; сам факт того, що в квартирі НОМЕР_2 проживають треті особи, які не є членами родини або родичами неповнолітнього ОСОБА_4 визнаний усіма учасниками судового розгляду і ці обставини не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; у разі задоволення позову ОСОБА_4 буде змушений вселитися до квартири, в якій проживають чужі для нього люди і у такому випадку не відбудеться покращення житлових умов неповнолітнього, а навпаки, умови його проживання стануть значно гіршими, він так само не матиме окремої кімнати, буде змушений проживати не з матір'ю в необладнаній під його потреби квартири зі сторонніми людьми; у судовому засіданні 08.02.2018 року ОСОБА_4 сказав, що не знає, як буде проживати у одній кімнаті зі сторонніми людьми; вирішення питання про вселення до спірної квартири ОСОБА_4 безпосередньо може вплинути на права та інтереси осіб, які займають це приміщення, разом з тим, зазначені особи до участі у справі не залучалися, що унеможливлює задоволення позову ОСОБА_2; незалежно від наявності тамбуру, квартири НОМЕР_1,НОМЕР_2 є окремими об'єктами цивільного обороту; позивачка не є співвласником квартири НОМЕР_2 та не має права на проживання в ній і навіть у разі задоволення позову не матиме доступу до неї, а відтак не матиме можливості надавати допомогу ОСОБА_4 у побуті; у даному випадку, з врахуванням практики Європейського Суду з прав людини очевидним є те, що вилучення неповнолітнього ОСОБА_4 з його звичного середовища, з оточення його рідних людей та вселення його до квартири, яка не пристосована під його потреби та в якій проживають сторонні для нього люди, жодним чином не може відповідати його якнайкращим інтересам; суд ухвалив законне, обґрунтоване, правильне по суті та справедливе рішення про відмову у позові.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 1993 року по 1999 рік і з 2006 року по 2014 рік (а.с.32 зворот, 34-37).

31.08.2003 року у них народився син ОСОБА_4 (а.с.6,36).

З 18.03.2014 року ОСОБА_4 визнаний дитиною-інвалідом і з цього часу він знаходиться на обліку в Управлінні соціального захисту населення в Суворовському районі (а.с.14).

Квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2000 року, належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 (а.с.3).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 з 2004 року, в якості члена сім'ї власника ОСОБА_3, зареєстрований в АДРЕСА_3 (а.с.7).

Власниками квартири АДРЕСА_2, яка розташована поряд з квартирою НОМЕР_2, з серпня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2008 року, є ОСОБА_6 і ОСОБА_7, бабуся та дідусь неповнолітнього ОСОБА_4. В зазначений квартирі зареєстрована позивачка ОСОБА_2, мати неповнолітнього ОСОБА_4 (4,5,8).

З квітня 2014 року ОСОБА_4 не проживає в АДРЕСА_3 (а.с.9,9 зворот,11,11 зворот).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.10.2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.02.2017 року, ОСОБА_3 відмовлено у позові про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.9-12).

Судом апеляційної інстанції досліджені нові докази.

З 2014 року ОСОБА_4 за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, вимушений проживати в АДРЕСА_5, власниками якої є його дідусь ОСОБА_6 та бабуся ОСОБА_7

Згідно витягу з історії хвороби, ОСОБА_6 з 2005 року хворіє на туберкульоз легенів (а.с.108).

За ствердженнями позивачки ОСОБА_2, дитина ОСОБА_4 вимушений проживати у кімнаті разом із бабусею, оскільки дідусь страждає на туберкульоз легенів.

З 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 існують неприязні відносини, які зокрема пов'язані із перешкодами у користуванні спірним жилим приміщенням (а.с.103-106).

Між сторонами виникли правовідносини з користування жилим приміщенням неповнолітньої дитини, які регулюються нормами ЦК України, СК України, ЖК України та Законом України «Про охорону дитинства».

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про вселення неповнолітнього до жилого приміщення виходив з того, що батько дитини не проживає у спірній квартирі, а мати, з якою проживає дитина, не має права на користування жилою площею, в спірному жилому приміщенні проживають сторонні особи, які не залучені до участі у справі (55,56).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ст. 29 ч.ч.1-3,6 ЦК України).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ст. 160 СК України).

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням ( ст. 156 ч.ч.1,4 ЖК України).

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення… До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (ст. 64 ч.ч.1-3 ЖК України).

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ст. 18 ч.ч.1,2 Закону України «Про охорону дитинства»).

Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що дитина позивачки ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_3, - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на час звернення із позовом про вселення (червень 2017 року, а.с.2), досяг віку 13 років, а на час прийняття судом першої інстанції рішення (08.02.2018 року) досяг віку 14 років.

У судовому засіданні в суді першої інстанції 08.02.2018 року ОСОБА_4 пояснив суду, що може проживати у квартирі батька, оскільки квартири розташовані на одній площадці (а.с.49-51,54).

Зважаючи на те, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, місце реєстрації дитини ОСОБА_4, у встановленому законом порядку, зареєстроване в квартирі, власником якої є його батько, ОСОБА_4 виявив бажання проживати в квартирі батька, дитина, в силу закону, є членом сім'ї свого батька і має право користуватись жилим приміщенням нарівні з власником або наймачем, позов ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про вселення в квартиру АДРЕСА_6, є обґрунтованим, доведеним і підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи і заперечення представника відповідача про те, що: судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що на теперішній час квартирою з дозволу відповідача користуються сторонні особи, які не є родичами неповнолітнього; відмовляючи у позові суд виходив з того, що у спірній квартирі ні батько, ні мати дитини не проживають, у квартирі проживають сторонні особи, які до участі у справі не залучались і такий висновок суду є правильним та узгоджується з матеріалами справи; в скарзі позивачка посилається на те, що син проживає разом із бабусею в одній кімнаті, оскільки дідусь ОСОБА_6 хворіє на туберкульоз легенів, однак це не підтверджено належними доказами; позивачка зареєстрована в квартирі НОМЕР_1 і з огляду на ч.ч.3,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання неповнолітньої дитини у віці до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; ОСОБА_4 завжди проживав разом із матір'ю, між батьками не виникало спору з приводу проживання сина, позивачка, зареєструвавши своє право проживання в квартирі НОМЕР_1 усвідомлювала ту обставину, що ОСОБА_4

матиме право користування зазначеним житлом; твердження апелянта про відсутність договору оренди є припущенням апелянта; питання наявності в осіб, які проживають в спірній квартирі, права користування квартирою виходить поза межі предмету доказування у справі; сам факт того, що в квартирі НОМЕР_2 проживають треті особи, які не є членами родини або родичами неповнолітнього ОСОБА_4 визнаний усіма учасниками судового розгляду і ці обставини не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; у разі задоволення позову ОСОБА_4 буде змушений вселитися до квартири, в якій проживають чужі для нього люди і у такому випадку не відбудеться покращення житлових умов неповнолітнього, а навпаки, умови його проживання стануть значно гіршими, він так само не матиме окремої кімнати, буде змушений проживати не з матір'ю в необладнаній під його потреби квартири зі сторонніми людьми; у судовому засіданні 08.02.2018 року ОСОБА_4 сказав, що не знає, як буде проживати у одній кімнаті зі сторонніми людьми; вирішення питання про вселення о спірної квартири ОСОБА_4 безпосередньо може вплинути на права та інтереси осіб, які займають це приміщення, разом з тим, зазначені особи до участі у справі не залучалися, що унеможливлює задоволення позову ОСОБА_2; незалежно від наявності тамбуру, квартири НОМЕР_1,НОМЕР_2 є окремими об'єктами цивільного обороту; позивачка не є співвласником квартири НОМЕР_2 та не має права на проживання в ній і навіть у разі задоволення позову не матиме доступу до неї, а відтак не матиме можливості надавати допомогу ОСОБА_4 у побуті; у даному випадку, з врахуванням практики Європейського Суду з прав людини очевидним є те, що вилучення неповнолітнього ОСОБА_4 з його звичного середовища, з оточення його рідних людей та вселення його до квартири, яка не пристосована під його потреби та в якій проживають сторонні для нього люди, жодним чином не може відповідати його якнайкращим інтересам, - не заслуговують на увагу.

Доводи про вселення відповідачем інших осіб до спірної квартири і їхнє проживання в цій квартирі, не залучення цих осіб до участі у справі, наявність або відсутність договору оренди між цими особами та відповідачем, начеб то можливе погіршення умов проживання дитини у разі вселення до чужих людей, у даному випадку, не мають правового значення.

Неповнолітній ОСОБА_4, як син власника спірного жилого приміщення, який, у встановленому законом порядку, зареєстрований в квартирі, у розумінні ст. 64 ч.ч.1-3 ЖК України, ст. 18 ч.ч.1,2 Закону України «Про охорону дитинства», має право на користування цим жилим приміщенням нарівні з власником або іншими наймачами жилого приміщення.

ОСОБА_4 має право і бажання проживати у спірному жилому приміщенні.

З матеріалів справи вбачається, що на даний час перешкоди у проживанні ОСОБА_4 чинить саме його батько, а тому ОСОБА_3 є належним відповідачем у справі.

У разі, якщо дитині стануть чинити перешкоди в проживанні інші особи, законний представник дитини, у встановленому законом порядку, не позбавлений права захистити інтереси дитини.

Не проживання у спірній квартирі батька та матері, а також доводи про те, що ОСОБА_4 завжди проживав разом із матір'ю, між батьками не виникало спору з приводу проживання сина, позивачка, зареєструвавши своє право проживання в квартирі НОМЕР_1 усвідомлювала ту обставину, що ОСОБА_4 матиме право користування зазначеним житлом, також не впливає на право дитини користуватись спірним жилим приміщенням.

По-перше, ОСОБА_4 на час прийняття рішення судом першої інстанції і на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції досяг 14 років, а відповідно до ст. 160 ч.3 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Крім того, за змістом ст. 29 ч.6 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання.

По-друге, саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини і предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Те, що дідусь дитини - ОСОБА_6 хворіє на туберкульоз легенів, підтверджено належними доказами, які надані до суду апеляційної інстанції.

Доводи та аргументи апеляційної скарги прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового про задоволення позову.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що порушено право дитини на користування жилим приміщенням, його порушене право підлягає захисту судом шляхом задоволення позову про вселення.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у позові, суд неповно з'ясував обставини справи і неправильно застосував норми матеріального права - ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України, ст. 64 ЖК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, тому судові витрати позивачки у вигляді судового забору за розгляд справи в суді першої і в суді апеляційної інстанції, які документально підтверджені в розмірі 640 гривень та 960 гривень (а.с.1,58) підлягають відшкодуванню шляхом стягнення зазначених сум з відповідача на користь позивачки.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_4 31.08.2003 року у квартиру АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, (ІІН НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 640 гривень за розгляд справи в суді першої і 960 гривень судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 30.11.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков