ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/897/18

Головуючий у першій інстанції - Кухта В.О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/119/18

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Лакізи Г.П., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідач: ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Чернігівська районна державна нотаріальна контора, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без укладання шлюбу (суддя Кухта В.О.), ухвалене о 15 год. 24 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 19 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт її проживання із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 16 липня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Позов мотивовано тим, що позивач з 11 листопада 1978 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Звернувшись після його смерті до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивач з'ясувала, що шлюб розірвано рішенням Чернігівського районного суду від 16 липня 2012 року. ОСОБА_2 вказувала, що після розірвання шлюбу та поділу майна ні вона, ні спадкодавець не здійснювали фактичний розподіл майна, а саме: не отримували свідоцтв про право власності згідно визначених часток, продовжували вести спільне господарство. Необхідність встановлення юридичного факту позивач обґрунтовувала наявністю перешкод для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з 2012 року по 2017 рік.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 після розірвання шлюбу та часткова пов'язаність спільним побутом була зумовлена тим, що після поділу майна вони залишилися співвласниками житла та не мали іншого місця проживання, і ці відносини не носили характеру сімейних. Також суду не надано доказів, що між ними існували взаємні права та обов'язки, зумовлені саме проживанням однією сім'єю, а не права та обов'язки співвласників майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом порушено норми матеріального і процесуального права. Позивач вказує, що свідки, показання яких узяв до уваги суд, не були за місцем проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і не могли знати, як проживало колишнє подружжя та чи вели спільне господарство. Натомість, суд, за доводами ОСОБА_2, не надав жодної оцінки показанням свідків - сусідів колишнього подружжя, які неодноразово були в гостях і бачили, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 спільно харчувались, доглядали за господарством, проживали в одному будинку. Також позивач посилається, що суд не надав правової оцінки наданим нею доказам, якими підтверджується факт спільного проживання, а саме: фіскальному чеку про придбання ліків від 12.06.2017 року, рахунку від 21 червня 2017 року, квитанції до прибуткового касового ордеру від ІНФОРМАЦІЯ_1, видатковим накладним про купівлю товару.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач посилається, що період з 16.07.2012 року по 26.07.2012 року, які вказані у позовній заяві як сумісне проживання однією сім'єю, є періодом, коли позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі, оскільки в цей період рішення суду про розірвання шлюбу ще не набрало чинності. Також, за доводами ОСОБА_3, позивач в судовому засіданні так і не визначила, коли вона разом із ОСОБА_4 почали сумісно проживати однією сім'єю після розірвання шлюбу та за яких обставин це відбулось. Відповідач вказує, що позивачем не зазначено, яке саме майно вона вважає спільно набутим після розірвання шлюбу та після завершення процесу поділу майна, адже колишнє подружжя у спірний період не набуло у власність жодного майна.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з 11 листопада 1978 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Чернігівського районного суду від 16 липня 2012 року (а.с.9, 46).

Рішенням Чернігівського районного суду від 13 листопада 2012 року задоволено позов ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1741 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1, вирішено питання про судові витрати (а.с.70-72).

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 лютого 2013 року зазначене рішення суду скасовано; визнано частково мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, згідно з якою визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності - по 1/2 частині кожному на будинок домогосподарства під літерою А1 з належними до нього будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на будинок домогосподарства під літерою Б1; визнано за ОСОБА_2 право власності на 0,0773 га від загальної площі земельної ділянки в розмірі 0,1741 га, що розташована на території АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право власності на 0,0968 га від загальної площі земельної ділянки в розмірі 0,1741 га, що розташована на території АДРЕСА_1 (а.с.73-74).

29 березня 2012 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належне йому нерухоме майно: 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_3 (а.с.57 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.10).

07 липня 2017 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернувся ОСОБА_3 (а.с.57), а 11 серпня 2017 року - ОСОБА_2 - як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (а.с.58).

У лютому 2018 року Чернігівська районна державна нотаріальна контора направила на адресу ОСОБА_2 лист, в якому просила надати копію рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, яке набрало законної сили, або надати підтвердження того, що остання звернулась до суду з відповідною позовною заявою (а.с.12).

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України пожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона разом із спадкодавцем проживала однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно довідки виконкому Старобілоуської сільської ради Чернігівського району та області від 7 липня 2017 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_4 був зареєстрований і проживав в АДРЕСА_1 і на день своєї смерті, разом з ним на день смерті була зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2 (а.с.57 зворот).

Факт проживання колишнього подружжя за однією адресою не заперечував і відповідач ОСОБА_3

Проте, позивачем не доведено, що її стосункам із спадкодавцем були притаманні ознаки сім'ї.

Так, згідно рішення Чернігівського районного суду від 16 липня 2012 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, вказував, що поступове погіршення сімейного життя призвело до припинення шлюбних стосунків, перебування у шлюбі з ОСОБА_2 носить лише формальний характер. Позивач в судовому засіданні надавав пояснення, що ведення спільного господарства та шлюбні відносини з відповідачем припинили з березня 2012 року; фактичні взаємини, які склалися між ними, не дозволяють йому проживати спільно з дружиною, у зв'язку з чим протягом строку, наданого судом для примирення, він змушений був ночувати у літньому будиночку; будь-яких дій для примирення протягом наданого судом строку відповідачем не здійснювалося, навпаки дружина звернулася до суду з позовом щодо розподілу спільного майна.

Також у 2012 році ОСОБА_2 через представника подала позов про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, в результаті розгляду якого між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було здійснено розподіл двох жилих будинків (А1 і Б1), які знаходяться за адресою: по АДРЕСА_1, а також земельної ділянки.

20 вересня 2013 року ОСОБА_4 звертався до голови Старобілоуської сільської ради із заявою, в якій просив присвоїти об'єктам нерухомості - жилим будинкам під літерами А1 та Б1, що розташовані на території Старобілоуської сільської ради Чернігівського району по АДРЕСА_1 унікальні та неповторні номери в межах даної території шляхом надання номеру у вигляді дробу (а.с.45). При цьому у своїй заяві заявник вказував, що він і ОСОБА_2 не перебувають у родинних стосунках, тому мешкають окремо по різних будинках.

02 березня 2018 року виконавчим комітетом Старобілоуської сільської ради позивачу була видана довідка, згідно якої ОСОБА_2 проживала спільно з ОСОБА_4 в АДРЕСА_1, вели спільне господарство і на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

У відповідь на запит адвоката ОСОБА_7 Старобілоуська сільська рада повідомила, що довідка про спільне проживання проживання позивача зі спадкодавцем та ведення господарства була видана на підставі свідчень позивача та сусідів, а також був врахований той факт, що дане господарство фактично не було розділено і вони разом проживали в будинку (а.с.78). При цьому отримані пояснення інших свідків прийняті до уваги, але сільська рада повідомила, що не може видати довідку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не проживали однією сім'єю та не вели спільне господарство впродовж часу з 16.07.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки дані факти суперечать один одному.

Враховуючи викладене, довідки Старобілоуської сільської ради обгрунтовано не прийняті судом першої інстанції як доказ ведення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спільного господарства.

Згідно листів відділу державної реєстрації актів цивільного стану і Чернігівського об'єднаного УПФУ свідоцтво про смерть ОСОБА_4, а також допомогу на поховання було видано ОСОБА_3 (а.с.119, 133).

Колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Доводи позивача про надання переваги показанням одних свідків перед іншими не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом надано оцінку зазначеним доказам в сукупності з іншими доказами у справі.

В матеріалах справи відсутні докази, що спадкодавець потребував придбання ліків, які зазначені у фіскальному чеку про придбання ліків від 12.06.2017 року, а також що оплату за чеком здійснювала саме ОСОБА_2

Оплата поминального обіду та квитанція до прибуткового касового ордеру від 20.06.2017 року про оплату ритуального товару не є достатнім доказом на підтвердження факту проживання позивача разом із спадкодавцем однією сім'єю. Також видаткові накладні, зокрема про придбання меблів (а.с.51-55) не є свідченням, що вони придбавались ОСОБА_2 для спільного використання з ОСОБА_4 Таким чином, зазначені документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту спільного проживання, як вважає позивач.

Крім того, зазначений позивачем період - з 16 липня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 є меншим, ніж п'ять років, отже є недостатнім для віднесення позивача до спадкоємців четвертої черги.

Враховуючи викладене в сукупності, доводи апеляційцної скарги правильності висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову не спростовують, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2018 року.

Головуючий: Судді: