Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Миколаїв

справа № 490/3028/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лептугою С.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод»

про захист трудових прав

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 21 вересня 2018 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 25 вересня 2018 року),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення заробітної плати.

Позивач зазначав, що з 19 вересня 2012 року по 28 лютого 2013 року працював консультантом з фінансово-економічних та юридичних питань у ДП «Миколаївський суднобудівний завод». При звільненні йому не було виплачено заробітну плату за період з 1 грудня 2012 року по 28 лютого 2013 року та компенсацію за невикористану відпустку.

Посилаючись на порушення його трудових прав, ОСОБА_1 просив стягнути з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» 8 385 грн. заробітної плати та 1 537, 25 грн. компенсації за 11 днів невикористаної відпустки та 179 718, 50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Представник ДП «Миколаївський суднобудівний завод» позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що з грудня 2012 року ОСОБА_1 фактично не працював, а тому заробітна плата у цей період йому не нараховувалась. Компенсація за невикористану відпустку в розмірі 411, 18 грн. була нарахована та виплачена. Будь-яких претензій щодо невиплаченої зарплати з 2013 року ОСОБА_1 не заявляв.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги. Апелянт посилався на те, що суд дав невірну оцінку встановленим обставинам, а саме факту наявності трудових відносин з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» у період грудня 2012 року-лютого 2013 року, недоведеності відповідачем невиконання ним трудових обов'язків у цей період, і, як наслідок, обов'язку останнього виплатити йому заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ДП «Миколаївський суднобудівний завод» виклав власну оцінку доводів апелянта, наголошуючи на тому, що заборгованість по заробітній платі за грудень 2012-лютий 2013 року завод не має, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку. Остаточний розрахунок, в тому числі й щодо компенсації за невикористану відпустку, ОСОБА_1 отримав у травні 2014 року, а тому ці обставини не можуть бути підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки відповідно до статті 233 КЗпП.

Переглянувши справу за наявними в ній і доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗоТ в день звільнення працівник має право на отримання від роботодавця всіх сум, що належать йому від підприємства. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положення статті 117 КЗоТ передбачають відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 233 КЗпП визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, які обмежені тримісячним строком з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина 2 статті 233 КЗпП). Офіційне тлумачення положення цієї норми зазначено в рішеннях Конституційного Суду (№ 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013).

З матеріалів справи вбачається, що з 19 вересня 2012 року ОСОБА_1 займав посаду консультанта з фінансово-економічних та юридичних питань відділу договорів та маркетингу у ДП « «Суднобудівний завод імені 61 комунара», який з 2017 року перейменовано в ДП «Миколаївський суднобудівний завод» (а.с. 5, 7).

У цей період у зв'язку з обмеженим об'ємом виробництва завод працював в режимі неповного робочого часу кількістю працівників, необхідних для виконання певного заказу (а.с. 58-60).

За період вересня - листопада 2012 року заробітна плата працівникам заводу, в тому числі й ОСОБА_1, нараховувалась, виходячи з фактично відпрацьованого часу (а.с. 16). Заробітну плату у період вересня-листопада 2012 року позивач отримував за фактично відпрацьований час.

За табелями робочого часу (а.с. 20-25) та відомостями по цеху 672 (а.с. 62-64) у період з 1 грудня 2012 року ОСОБА_1 не працював.

Факт відсутності позивача на роботі у період з 1 грудня 2012 року підтверджується доповідною посадової особи відділу кадрів заводу з резолюцією керівника про організацію звільнення (а.с. 57).

Заробітна плата позивачу за період грудня 2012 року - лютого 2013 року не нараховувалась та не виплачувалась.

Наказом №27 від 28 лютого 2013 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за статтею 38 КЗпП (а.с. 6).

На час звільнення позивачу нараховано компенсацію за невикористану відпустку, розмір якої після утримання обов'язкових податків складає 411,18 грн. (а.с. 17).

Нараховану компенсацію за невикористану відпустку ОСОБА_1 отримав одночасно з іншою заборгованістю у травні 2014 року (а.с.26,27).

Будь-яких претензій по залишку невиплаченої заборгованості позивач не заявляв.

За такого апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту, що на час звільнення (28 лютого 2013 року) він мав право на отримання заробітної плати за період грудня 2012 - лютого 2013 року, яку відповідач не виплатив в день звільнення.

Не можуть вважатись переконливими і висновки апелянта, що невиплата заробітної плати за спірний період є достатньою підставою для визначення цієї суми як заборгованості на час звільнення.

Заробітна плата, насамперед, є винагородою працівнику за виконану ним роботу (стаття 94 КЗпП). Докази відсутності позивача на роботі у спірний період, надані відповідачем, ОСОБА_1 не спростував.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що звернувся з цим позовом лише тому, що період з грудня 2012 по лютий 2013 року не було включено до страхового стажу при призначенні йому пенсії, а у задоволенні його адміністративного позову до пенсійних органів відмовлено.

Отже, підстав для стягнення з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» 8350 грн. заробітної плати за спірний період, а також середнього заробітку за затримку виплати цієї заборгованості за статтею 117 КЗпП, суд не вбачає.

Водночас судом встановлено, що на час звільнення з роботи 28 лютого 2013 року ОСОБА_1 була нарахована та невиплачена компенсація за невикористану відпустку (411,18 грн.). Затримка виплати цієї суми мала місце до 7 травня 2014 року.

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що розмір компенсації за невикористану відпустку має складати 1537 грн., оскільки такий розрахунок проведено ним з розміру посадового окладу без врахування середнього заробітку за час роботи.

При вирішенні питання про те, чи підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати компенсації за період з 28 лютого 2013 року по 7 травня 2014 року, апеляційний суд виходить з того, що вимога про стягнення середнього заробітку за затримку виплати цієї суми заявлена позивачем поза межами строків, визначених частиною 1 статті 233 КЗпП. Перебіг строку починається з часу припинення порушень прав позивача, тобто з 7 травня 2014 року.

До вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не можуть бути застосовані правила частини 2 статті 233 КЗпП, оскільки виплати, передбачені статтею 117 КЗпП, є різновидом матеріальної відповідальності власника за порушення трудових прав працівника та не є оплатою праці.

Отже, з урахуванням правил частини 1 статті 233 КЗпП, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення середнього заробітку за затримку виплати цієї компенсації за період до 7 травня 2014 року.

Основні висновки суду першої інстанції про недоведеність заборгованості по виплаті заробітної плати за грудень 2012 - лютий 2013 року, компенсації за невикористану відпустку та відсутність достатніх підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідають обставинам справи та вимогам трудового законодавства. Підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.М.Базовкіна

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 30 листопада 2018 року.