Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 591/5739/15-ц

провадження № 61-20612св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач -ОСОБА_4,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 жовтня 2016 року, у складі головуючого-судді Шелєхової Г. В., та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 01 лютого 2017 року, у складі суддів: Левченко Т. А., Хвостика С. Г., Собини О. І.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги за позовом мотивовані тим, що між 10 липня 2008 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (далі - АБ «Брокбізнесбанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 35/7-ф, згідно з яким позичальнику було надано кредит у сумі 25000 дол. США під 16% річних з кінцевим строком погашення кредиту 09 липня 2018 року.

В цей же день, з метою забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_6 за кредитним договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір № 35/07-ф, за яким в іпотеку банку передане нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира загальною площею 63,32 кв.м, житловою площею 45,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_4 належним чином зобов'язання виконано не було, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 831726,08 грн.

Посилаючись на вищенаведене, просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 831726,08 грн. Способом реалізації предмета іпотеки визначити проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною експертним шляхом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 жовтня 2016 року, позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, трикімнатну квартиру, загальною площею 63,32 кв.м, житловою площею 45,4 кв.м зі всіма невід'ємними її приналежностями, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 липня 2008 року у розмірі 594873,19 грн. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною експертним шляхом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про судовий збір.

Ухвалюючи рішення про задоволення частково позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки наявна заборгованість ОСОБА_6 по кредитному договору перед ПАТ «Брокбізнесбанк» тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01 лютого 2017 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, умови кредитного договору є несправедливими. Розрахунки позивача по пені за простроченим кредитом та відсотками не відповідають нормам закону, а тому не можуть підтвердити наявність заборгованості ОСОБА_6 перед банком, внаслідок чого суд не мав права приймати рішення щодо звернення стягнення на нерухоме майно, що належить відповідачам в рахунок погашення заборгованості.

Крім того, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанцій ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, в порушення вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку», не зазначив необхідних складових, передбачених цією нормою, початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Також, суди не врахували положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року. Відповідач як власник квартири, що перебуває в іпотеці банку за іпотечним договором та мешканець цієї квартири не може бути позбавлена зазначеної квартири, яка є її єдиним житлом.

29 травня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

30 червня 2017 року ПАТ «Брокбізнесбанк», подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року справу за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 квітня 2018 рокувказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 10 липня 2008 року між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 35/7-ф (т. 1, а. с. 7-11).

Відповідно до пункту 1.1 договору ОСОБА_6 було надано кредит в сумі 25000 дол. США зі сплатою 16 % річних на споживчі потреби, з кінцевим терміном погашення кредиту 09 липня 2018 року, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором (т. 1 а. с. 7-11).

З метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 10 липня 2008 року був укладений іпотечний договір №35/07-ф, за яким в іпотеку банку передане нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира загальною площею 63,32 кв.м житловою площею 45.4 кв.м зі всіма невід'ємними її приналежностями, що належить іпотекодавцям на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 14-19).

Додатковою угодою від 04 грудня 2013 року № 3 до кредитного договору було внесено зміни, за умовами якої банк реструктуризує ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором в розмірі 22761,06 доларів США шляхом встановлення нового графіку погашення заборгованості за кредитом з 04 грудня 2013 року по 09 липня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом, починаючи з 04 грудня 2013 року у розмірі 14% річних на споживчі потреби (т. 1 а. с. 12-13; т. 2 а. с. 2-3). Сторонами погоджено графік розрахунку платежів, в якому визначено суму кредиту та нову процентну ставку за договором, розмір щомісячних платежів та строки їх сплати (т. 2 а. с. 79-80).

У зв'язку з укладенням зазначеної додаткової угоди до кредитного договору, 04 грудня 2013 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору № 35/07-ф щодо зміни зобов'язань іпотекодавців (т. 1 а. с. 20-21).

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти в розмірі та в строки, передбачені кредитним договором.

ОСОБА_6 взяті на себе за кредитним договором зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_6 станом на 03 липня 2015 року становить: заборгованість по кредиту у розмірі 22761,06 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України за курсом НБУ становить 478127,32 грн; заборгованість по процентам в розмірі 4058,97 доларів США (85264,25 грн); пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 8379,41 доларів США (176021,01 грн); пені за прострочення сплати процентів в розмірі 2207,51 доларів США (46371,88 грн); 3 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розмірі 1202,94 доларів США (25269,41 грн); 3 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами (прострочення сплати процентів) в розмірі 295,73 доларів США (6212,21 грн) (т. 1 а. с. 22-35).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 квітня 2016 року з ОСОБА_6 стягнуто на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 817265,97 грн. (т. 3, а. с. 8-9).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення пені та відмовлено у задоволенні цих вимог. В решті судове рішення щодо стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 22761,06 доларів США (478127,32 грн), заборгованості за процентами у розмірі 4058,97 доларів США (85264,25 грн), 3% річних, згідно статті 625 ЦК України, за неправомірне користування чужими грошовими коштами (прострочення основного зобов'язання) у розмірі 1202,94 доларів США (25269,41 грн), 3% річних, згідно статті 625 ЦК України, за неправомірне користування чужими грошовими коштами (прострочення сплати процентів) у розмірі 295,73 доларів США (6212,21 грн) на загальну суму 594873,19 грн. та судових витрат у справі залишено без змін (т. 3 а. с. 122-125).

Відповідно до пункту 6.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу по зобов'язанню (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодержателями будь-якого із своїх обов'язків, передбачених цим договором та/або договором про іпотечний кредит, а також у випадках, якщо будь-яка з гарантій, наданих іпотекодавцями у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною.

При цьому, у разі порушення зобов'язання та/або умов цього договору і прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов'язаний надіслати іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про його виконання протягом 30 календарних днів з моменту її тримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Про виникнення заборгованості у позичальника за кредитним договором та необхідність усунення порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою згідно іпотечного договору відповідачі були повідомлені листами-вимогами від 12 березня 2015 року з повідомленням про вручення, які ними отримані - 20 березня 2015 року (т. 1, а. с. 42-47).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтеюі 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленного майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена під час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, належної відповідачам квартири, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 по кредитному договору від 10 липня 2008 року № 35/7-ф в розмірі 594873,19 грн.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є необґрунтованими з огляду на таке.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій», згідно з пунктом 1 частини першої якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-781цс15, 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15 та 24 лютого 2016 року № 6-28898св15.

Доводи касаційної скарги скарги про те, що розрахунки позивача по пені за простроченим кредитом та відсотками не відповідають нормам закону, а тому не можуть підтвердити наявність заборгованості ОСОБА_6 перед позивачем, внаслідок чого суд не мав права приймати рішення щодо звернення стягнення на нерухоме майно, спростовуються рішенням Апеляційного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року, яке є чинним та яким стягнута з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість по кредиту у розмірі 594873,19 грн і саме на погашення цієї суми заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Доводи касаційної скарги про несправедливість умов кредитного договору також не можуть бути взяти до уваги, оскільки у визначеному діючим законодавством порядку умови вищезазначеного кредитного договору недійсними з цих підстав не визнавалися.

Крім того, доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, в порушення вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку», не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» є необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов'язків іпотекодавцем, прийняв рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною експертним шляхом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, у спорах цієї категорії, лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 рокув справі № 235/3619/15-ц.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик