Справа № 317/425/18
№/п 2/317/532/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Ачкасова О.М.

при секретарі - Капто Д.А.,

розглянувши у підготовчому засіданні у м.Запоріжжя у загальному позовному провадженні справу за позовом Керівника Запорізької місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Запорізької місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки, уточнивши який, посилався на те, що розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 22.06.2012 № 541 затверджено проект землеустрою та передано у власність 17 громадянам земельні ділянки загальною площею 34 га (багаторічні насадження) для ведення особистого селянського господарства, із земель резервного фонду Новоолександрівської сільської ради, розташованих за межами населеного пункту.

У додатку до вказаного розпорядження визначено, що у власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 передається 17 земельних ділянок, кожна з яких площею 2 га, загальною площею 34 га для ведення особистого селянського господарства.

На підставі розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 22.06.2012 № 541 громадянами отримано державні акти на право власності на земельні ділянки.

У подальшому земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 ОСОБА_15 відчужила за договором купівлі - продажу від 24.09.2012 № 3398, посвідченим приватним нотаріусом Кияницею Н.В., на користь ОСОБА_1, яка на даний час є її власником.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26.06.2015 у справі №317/2817/14-ц розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 22.06.2012 № 541 визнано незаконним та скасовано, а державні акти на право власності на земельні ділянки, які видані на його підставі - визнано недійсними. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.04.2016 рішення Запорізького районного суду Запорізької області в частині визнання незаконним та скасування розпорядження від 22.06.2012 № 541 та визнання недійсними державних актів, залишено без змін.

Судовими рішеннями встановлено, що на підставі розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 494 від 24.04.2008 Державне дослідне господарство «Запорізьке» отримало державний акт серії НОМЕР_3 від 16.07.2008 на право постійного користування земельною ділянкою площею 166,9898 га на території Новоолександрівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Розпорядженням голови Запорізької райдержадміністрації № 1667 від 21.12.2009, а саме п. 5, державні акти на право постійного користування земельними ділянками серії НОМЕР_4, що були видані на ДДГ «Запорізьке», в тому числі вищезазначений, вирішено вважати такими, що втратили чинність і підлягають поверненню до архіву відділу Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.12.2011 по справі № 6/5009/7417/11 за позовом ДП «Запорізьке» до Запорізької райдержадміністрації про визнання недійсним п. 5 розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації № 1667 від 21.12.2009 позов задоволено, визнано недійсним п. 5 розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації № 1667 від 21.12.2009. Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 06.01.2012.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації № 1667 від 21.12.2009 порушує права та законні інтереси ДП «Запорізьке», оскільки суперечить законодавству та позбавляє підприємство права постійного користування земельними ділянками.

Встановлено, що земельні ділянки, які передані у власність громадянам на підставі розпорядження Запорізької райдержадміністрації № 541 від 22.06.2012 входять до земельної ділянки площею 166,9898 га, яка 24.04.2008 була передана в постійне користування ДДГ «Запорізьке», правонаступником якого є ДП «Запорізьке».

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26.06.2015 у справі №317/2817/14-ц та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.04.2016 у зазначеній справі, у ОСОБА_1 витребувано земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 та зобов'язано останню повернути її на користь ДП «Запорізьке». На виконання вказаного рішення суду ОСОБА_1 повернуто на користь ДП «Запорізьке» земельну ділянку. Разом з цим, на час набрання законної сили рішенням суду, а саме на 12.04.2016 Державне підприємство «Запорізьке» було припиненим.

Станом на цей час, питання щодо скасування державної реєстрації права власності та повернення до державної власності земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 не вирішено, у зв»язку із чим прокурор був вимушений звернутися до суду із позовом.

Прокурор підтримала позов у повному обсязі, просила його задовольнити та враховуючи, що відповідачкою надано заяву про визнання позову, просила суд розглянути справу по суті у підготовчому засіданні.

Відповідачка у судове засідання не з»явилася, надала суду заяву, у якій уточнений позов визнала повністю, не заперечувала проти задоволення позову, просила суд розглянути справу за її відсутністю.

Суд, вважає можливим розглянути справу підготовчому засіданні у загальному позовному провадженні за відсутності сторін у справі, на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов є законним та обгрунтованим, тому підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 22.06.2012 № 541 затверджено проект землеустрою та передано у власність 17 громадянам земельні ділянки загальною площею 34 га (багаторічні насадження) для ведення особистого селянського господарства, із земель резервного фонду Новоолександрівської сільської ради, розташованих за межами населеного пункту.

У додатку до вказаного розпорядження визначено, що у власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 передається 17 земельних ділянок, кожна з яких площею 2 га, загальною площею 34 га для ведення особистого селянського господарства.

На підставі розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 22.06.2012 № 541 зазначеними громадянами отримано державні акти на право власності на земельні ділянки, що підтверджується додатком до зазначеного розпорядження.

У подальшому земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 ОСОБА_15 відчужила за договором купівлі - продажу від 24.09.2012 № 3398, посвідченим приватним нотаріусом Кияницею Н.В., на користь ОСОБА_1, яка на даний час є її власником, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26.06.2015 у справі №317/2817/14-ц розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 22.06.2012 № 541 визнано незаконним та скасовано, а державні акти на право власності на земельні ділянки, які видані на його підставі - визнано недійсними. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.04.2016 рішення Запорізького районного суду Запорізької області в частині визнання незаконним та скасування розпорядження від 22.06.2012 № 541 та визнання недійсними державних актів, залишено без змін.

Судовими рішеннями встановлено, що на підставі розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 494 від 24.04.2008 Державне дослідне господарство «Запорізьке» отримало державний акт серії НОМЕР_3 від 16.07.2008 на право постійного користування земельною ділянкою площею 166,9898 га на території Новоолександрівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Розпорядженням голови Запорізької райдержадміністрації № 1667 від 21.12.2009, а саме п. 5, державні акти на право постійного користування земельними ділянками серії НОМЕР_4, що були видані на ДДГ «Запорізьке», в тому числі вищезазначений, вирішено вважати такими, що втратили чинність і підлягають поверненню до архіву відділу Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.12.2011 по справі № 6/5009/7417/11 за позовом ДП «Запорізьке» до Запорізької райдержадміністрації про визнання недійсним п. 5 розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації № 1667 від 21.12.2009 позов задоволено, визнано недійсним п. 5 розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації № 1667 від 21.12.2009. Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 06.01.2012.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації № 1667 від 21.12.2009 порушує права та законні інтереси ДП «Запорізьке», оскільки суперечить законодавству та позбавляє підприємство права постійного користування земельними ділянками.

Встановлено, що земельні ділянки, які передані у власність громадянам на підставі розпорядження Запорізької райдержадміністрації № 541 від 22.06.2012 входять до земельної ділянки площею 166,9898 га, яка 24.04.2008 була передана в постійне користування ДДГ «Запорізьке», правонаступником якого є ДП «Запорізьке».

Однак, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного розпорядження) надання у користування земельної ділянки, що перебуває у

власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Разом з цим, ДП «Запорізьке» добровільно не відмовлялось від права користування спірними земельними ділянками. Інші правові підстави для припинення права постійного користування земельними ділянками позивачем, на момент прийняття Запорізькою районною державною адміністрацією спірного розпорядження, також були відсутні.

З огляду на викладене, Розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 22.06.2012 № 541 визнано незаконним та скасовано, а державні акти на право власності на землю визнано недійсними.

Так, відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26.06.2015 у справі №317/2817/14-ц та рішення апеляційного суду Запорізької області від 12.04.2016 у зазначеній справі, у ОСОБА_1 витребувано земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 та зобов'язано останню повернути її на користь ДП «Запорізьке». На виконання вказаного рішення суду ОСОБА_1 повернуто на користь ДП «Запорізьке» земельну ділянку. Разом з цим, на час набрання законної сили рішенням суду, а саме на 12.04.2016 Державне підприємство «Запорізьке» було припиненим.

Як вбачається з матеріалів справи, питання щодо скасування державної реєстрації права власності та повернення до державної власності земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 не вирішено.

Так, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 на праві власності належить ОСОБА_1

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації .

Частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пункті 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник, за умови, що це майно вибуло з володіння поза його волею.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня.

Як встановлено у рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26.06.2015 у справі №317/2817/14-ц, розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 22.06.2012 № 541 прийнято у порушення норм земельного законодавства.

Приймаючи розпорядження, у тому числі з приводу передачі земель у приватну власність, голова районної державної адміністрації реалізує не власну волю, а повноваження надані йому державою у межах та у спосіб встановлений законом. Незаконні розпорядження голови райдержадміністрації, які суперечать принципу визначеному ст. 19 Конституції України, не можуть вважатися волевиявленням держави, а скоріше є бажанням окремої посадової особи.

Таким чином, земельні ділянки, які були передані у власність громадян на підставі розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 22.06.2012 № 541 вибули з володіння держави як власника незаконно та поза її волею, у зв'язку з прийняттям державним органом незаконного рішення.

На даний час органом уповноваженим розпоряджатися спірною земельною ділянкою відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України є Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, яке не може реалізувати свої повноваження щодо законного та ефективного розпорядження цією землею, через перебування її у власності окремих громадян.

З огляду на викладене, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь власника землі - держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим кодексом.

Відповідно до ст.15 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, належить забезпечення здійснення землеустрою, моніторингу земель і державного контролю за використанням та охороною земель.

Статтею 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно з Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 7 вказаного Положення встановлено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Згідно з підпунктом 31 п.4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Також, підпунктом 13 п.4, п.15 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, на території Запорізької області.

Головне управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в установах Казначейства України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області на даний час є органом, уповноваженим державою розпоряджатись землями державної власності сільськогосподарського призначення та здійснювати на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель.

Відповідно до п.3 ст.1311 Закону України «Про прокуратуру» в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

При встановленні наявності або відсутності порушень або загрози порушень «інтересів держави» необхідно виходити з того, що ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначає про порушення або загрозу порушення «інтересів держави», якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку що «інтереси держави» (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтереси окремої територіальної громади певної місцевості (жителі певного населеного пункту або декількох населених пунктів).

Таким чином, з урахуванням вказаних положень наявність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави обґрунтовується неналежним здійсненням Головним управлінням Держгеокадастру в Запорізькій області повноважень щодо державного контролю за використанням земельної ділянки державної власності та незабезпеченням захисту інтересів держави в установленому законодавством порядку, оскільки заходи щодо повернення земельної ділянки до державної власності ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області не вживаються.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_1 щодо витребування земельної ділянки.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Правовідносини, пов'язані з незаконним вибуттям земель із державної чи комунальної власності, а рівно самовільне захоплення земельних ділянок державної форми власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Крім того, відповідно до п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 суд зазначив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Вказані висновки знайшли своє відображення у правовій позиції Верховного Суд України по справі № 6-92цс13.

За таких обставин у позові «суспільним», «публічним» інтересом звернення керівника Запорізької місцевої прокуратури №2 до суду з вимогою про витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - використання земельних ділянок державної форми власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, що існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення до державної власності землі, яка незаконно вибула з державної власності.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній власності, незаконне користування об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, спричиняють шкоду «інтересам держави», посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду про витребування земельних ділянок.

Вказані вище порушення інтересів держави України свідчать про порушення «інтересів держави» в розумінні ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наявність підстав для органів прокуратури представляти інтереси держави в суді.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З аналізу наведеної норми законодавства вбачається, що строком позовної давності є термін, у межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до суду для захисту своїх прав у цивільно-правових відносинах або реалізації владних повноважень.

При цьому початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов'язується як з моментом порушення прав особи, так і з моментом, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Одночасно з викладеним слід зазначити, що позовна давність є інститутом матеріального права та регулюється нормами цивільного права. За своєю правовою природою позовна давність є строком, в межах якого особі гарантований захист її суб'єктивного цивільного права юрисдикційним органом держави із застосуванням державного примусу. Право на гарантії захисту цивільного права є однією із правомочностей його суб'єкта.

Отже, закон пов'язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом, коли стало відомо про порушення закону й порушення у зв'язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів.

Водночас позовна давність є інститутом матеріального права та регулюється нормами цивільного права. За своєю правовою природою позовна давність є строком, в межах якого особі гарантований захист її суб'єктивного цивільного права юрисдикційним органом держави із застосуванням державного примусу. Право на гарантії захисту цивільного права є однією із правомочностей його суб'єкта.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього й повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст. 353 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.ст. 330, 387, 658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним майна. Це право підлягає захисту протягом всього часу наявності в особи титулу власника майна, а єдиним обмеженням права власності у часі є інститут набувальної давності, який передбачає право особи, яка добросовісно заволоділа майном, отримати його у власність зі спливом певного строку, встановленого законом, якщо дійсний власник не звернеться до цього часу з вимогою про витребування майна.

З огляду на викладене право власності дійсного власника, як і право постійного користування дійсного користувача, презюмуються і не припиняються із втратою ними цього майна, а тому права ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, як власника підлягають захисту.

Застосування позовної давності призводить до правової невизначеності, за якої суд погоджується, що позивач є дійсним власником майна, що є предметом спору, а відповідач у свою чергу є володільцем майна, яке підлягає поверненню законному власнику; правовий титул законного власника майна належним чином не припинений, а у набувача майна на законних підставах право власності не виникло.

Судовими рішеннями по справі №317/2817/14-ц доведено той факт, що вибуття спірного майна (землі) відбулось поза волею власника з порушенням встановленого законодавством порядку, що свідчить про відсутність волі власника на відчуження майна.

При цьому перебування майна у володінні особи, яка не є його законним власником - триваюче порушення права до моменту припинення в законному порядку правового титулу дійсного власника майна - позивача за позовом, а він протягом всього часу з моменту вибуття майна з його володіння до втрати правового титулу залишається законним власником майна та має право у будь-який час вимагати відновлення свого права, а отже, наслідки спливу позовної давності за таких обставин не застосовуються.

За таких підстав позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, крім того, відповідачка також визнала позов та проти його задоволення не заперечувала.

Вирішуючи спір, суд, відповідно до ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь прокуратури Запорізької області в особі Запорізької місцевої прокуратури № 2 суму сплаченого судового збору у сумі 1762,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №136 від 08.02.2018 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 81,82, 89, 128, 131, 141, 197-200, 206, 223,259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст.256,261,321,330,387,388,658 ЦК України, ст.ст.1,15,84,49,116,122,116,149 Земельного кодексу України ст.ст.13,14,17 Конституції України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Витребувати у ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, площею 2,0000 га, яка розташована за межами населеного пункту Новоолександрівської сільської ради, Запорізького району, Запорізької областіна користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (вул. Українська, 50, м. Запоріжжя, 69095, ).

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь прокуратури Запорізької області в особі Запорізької місцевої прокуратури № 2 (, адреса: вул. Якова Новицького, 5, м. Запоріжжя, 69035, розрахунковий рахунок №0271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області, ) кошти, витрачені у 2017 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави, у розмірі 1762,00 (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 копійок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 13.06.2018 року.

Суддя: О.М. Ачкасов