Провадження № 22-ц/772/1326/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 рокуСправа № 127/25132/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів

фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський»,

третя особа на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів

фізичних осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолія Богдана Володимировича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2018 року, ухвалене у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 10:35 (головуючий суддя Король О.П.), повне судове рішення складено 23 квітня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича, за участю третьої особи на стороні відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживача банківських послуг, визнання незаконними повідомлень та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

Відповідно до абзацу 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», за участю третьої особи на стороні відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживача банківських послуг, визнання незаконними повідомлень та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 25.04.2016 року ОСОБА_3 уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» договір банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту) № 980 -051-000002312, згідно з яким банк відкрив на користь позивача поточний рахунок № НОМЕР_2 для зберігання грошей. На вказаний рахунок позивачем були внесені 50 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 5856329 від 25.04.2016 р.

Позивач мала намір укласти з ПАТ «Банк Михайлівський» депозитний договір, але працівником банку позивача було вмовлено укласти такий договір з ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» в зв'язку з більш високими відсотками по вкладах.

25.04.2016 року ОСОБА_3 уклала через повіреного ПАТ «Банк Михайлівський» з ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» договір суперкапітал (новий) з виплатою процентів щомісячно № 980-051-000227399, згідно з яким ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» приймає у власність від позивача кошти у сумі 50000,00 грн. та зобов'язується сплачувати ОСОБА_3 проценти на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ «Банк Михайлівський», повернути кошти у безготівковій формі на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ «Банк Михайлівський». Кошти на рахунок ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» було перераховано платіжним дорученням № 5856143 від 25.04.2016р.

23.05.2016 року рішенням Правління Національного банку України №14/БТ ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 812 від 23.05.2016 року про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду.

Відповідно до рішення Правління НБУ від 12.07.2016 №124-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" виконавча дирекція цього Фонду прийняла рішення від 12.07.2016 №1213 про початок процедури ліквідації банку з 13.07.2016 до 12.07.2018 включно та делегування повноважень ліквідатора банку ОСОБА_7, якого замінено на Волкова Олександра Юрійовича з 05.09.2016.

З 15.07.2016 року розпочато виплати гарантованої суми вкладникам, проте позивача не було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.

15.07.2016 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено повідомлення щодо необхідності подання заяв вкладниками з метою отримання коштів.

18.08.2016 року позивач подала заяву уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» про включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

18.08.2016 року позивач подала заяву уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» про надання довідки про стан поточного рахунку № НОМЕР_2.

Відповідно до довідки ПАТ «Банк Михайлівський» № 3Г31(К)/19528 від 16.09.2016 року про стан рахунку № НОМЕР_2 відображено перерахування 19.05.2016 р. на рахунок № НОМЕР_2 коштів в сумі 50816,99 грн. від ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр». Також у вказаній довідці зазначено, що зарахування коштів в сумі 50816,99 від ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» є нікчемним правочином в силу положень ст. 215 Цивільного кодексу України та п. 7-9 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На заяву позивача про включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вона отримала від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» повідомлення від 16.09.2016 року № 3Г1(К)/19527/1 про нікчемність правочину, у якому зазначено, що переказ коштів (транзакція), здійснений ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» в сумі 50816,99 грн. з призначенням платежу «Повернення коштів згідно з договором № 980-051-000227399 від 25.04.2016 року» на рахунок НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 є нікчемним.

21.02.2017 р. ОСОБА_3 було подано заяву до ПАТ «Банк Михайлівський» про включення до переліку вкладників та відшкодування їй коштів на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг».

Листом від 03.10.2017 р. за підписом представника ПАТ «Банк Михайлівський» зо довіреністю ОСОБА_8 ОСОБА_3 було повідомлено, про те, що договір з ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» суперкапітал (новий) з виплатою процентів щомісячно № 980-051-000227399 від 25.04.2016 р. укладений без участі ПАТ «Банк Михайлівський» як повіреного, отже, на думку представника банку не відповідає вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» за своїм суб'єктним складом, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для включення позивача до Переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Позивач вважає, що повідомлення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» про визнання переказу коштів нікчемними та бездіяльність уповноваженої особи Фонду щодо невключення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є незаконними, а тому змушена була звернутися до суду з даним позовом та вважає, що такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано незаконними повідомлення про нікчемність правочину уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича №3Г1(К)/19527/1 від 16.09.2016р. щодо визнання нікчемним операції переказу коштів (транзакції) ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" 19.05.2016 року в сумі 50816 грн. 99 коп. на рахунок № НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 та повідомлення №3Г/22438 від 03.10.2017 р. про відсутність правових підстав про включення ОСОБА_3 до Переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Зобов'язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича включити ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до переліку вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на суму 50816,99 грн.

Стягнуто із уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича понесені відповідачем судові витрати в розмірі 1280,00 гривень.

Не погодившись із даним судовим рішенням, відповідач уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолій Богдан Володимирович подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і закрити провадження у даній справі, а також вирішити питання розподілу судового збору сплаченого ПАТ «Банк Михайлівський». Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, посилається на те, що відповідно вимог діючого законодавства тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням вкладників) є Фонд, який у свою чергу є юридичною особою публічного права, а тому позови, подані проти посадових осіб Фонду, вважаються поданими проти Фонду. Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України, виходячи з положень ст. 19 КАС України. Також вважає, що суд не встановив правову природу походження коштів на поточному рахунку позивача, які були залучені ним за договором позики від 25.04.2016 р., неправомірно прирівняно їх до вкладу які залучені від нього як позику до небанківської фінансової установи (ТОВ «ІРЦ», оскільки суд не встановив, що ПАТ «Банк Михайлівський» не виступав повіреним за даним договором позики. Враховуючи що кошти, які обліковуються на рахунку позивача відображені на такому рахунку внаслідок вчинення нікчемного правочину, тому в Уповноваженої особи відсутні підстави для його включення до переліку вкладників згідно ст. 27 Закону № 4452-VI.

В судове засідання представник відповідача уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолій Богдан Володимирович не з'явився, в апеляційній скарзі просив розгляд апеляційної скарги здійснювати без участі представника Уповноваженої особи, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у його відсутність, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник третьої особи на стороні відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання також не з'явився, тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у його відсутність, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, через доведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, правильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог статті129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив, що 25.04.2016 року ОСОБА_3 уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» договір банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту) №980-051-000002312, згідно з яким банк відкрив на користь позивача поточний рахунок НОМЕР_2 для зберігання грошей, на який нею були внесені 50000,00 грн.

Також 25.04.2016 року ОСОБА_3 уклала ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» договір суперкапітал (новий) з виплатою процентів щомісячно № 980-051-000227399, згідно з яким ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» приймає у власність від позивача кошти у сумі 50000,00 грн. та зобов'язується сплачувати ОСОБА_3 проценти на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ «Банк Михайлівський», повернути кошти у безготівковій формі на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ «Банк Михайлівський».

Кошти на рахунок ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» було перераховано платіжним дорученням № 5856143 від 25.04.2016р.

У п. 8.3. вказаного договору зазначено, що сторони підтверджують, що даний договір є договором позики.

Сторонами не заперечується зарахування коштів за зазначеним договором на рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр».

Повернення коштів з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок позивача у розмірі 50 000 грн. відбулося 19.05.2016 р. із зазначенням «повернення коштів згідно з договором № 980-051-000227399 від 25.04.2016». Крім того, було перераховано 816,99 грн. процентів.

На підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 року №14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 23 травня 2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» призначено ОСОБА_7

13 червня 2016 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 991, відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23 червня 2016 року до 22 липня 2016 року включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 12 липня 2016 року № 1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно, призначено Уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» ОСОБА_7 з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1702 від 01 вересня 2016 року змінено Уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Волкову О.Ю. з 05 вересня 2016 року.

Фонд складає зміни та доповнення до Загального реєстру, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду на підставі змін та доповнень до Переліку, прийнятих Фондом. Отже, Перелік, який складається Уповноваженою особою та Загальний реєстр, який затверджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб є різними за суттю, змістом та призначенням документами. Перелік складається Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а Загальний реєстр вкладників формується та затверджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі Переліку. Перелік, який складається Уповноваженою особою по суті має характер попереднього документу, який, надалі, у формі Загального реєстру затверджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Проте, як встановлено судом, Уповноваженою особою Фонду позивача ОСОБА_3 до вказаного Переліку включено не було. В обґрунтування не включення Уповноваженою особою позивача до Переліку, Уповноважена особа у повідомленні про нікчемність правочину від 16.09.2016 р. вих. № 3Г1(К)/19527/1 зазначає, що переказ коштів (транзакції) на банківський рахунок позивача, які мали місце 19.05.2016р., є нікчемним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що визнання нікчемним правочину позивача з вищенаведених підстав є таким, що суперечить ч.3 ст. 38 Закону №4452, оскільки вказана норма не містить такої підстави для визнання правочину нікчемним як перерахунок коштів з рахунку юридичної особи на рахунки фізичних осіб з огляду на те, що як встановлено судом вказаним Товариством були саме повернуті кошти фізичним особам, які були внесені раніше, зокрема вказаним Товариством було повернуто позивачеві 50000,00 грн, а саме: перерахування коштів з рахунку ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» відкритого Банком Михайлівський 19.05.2016р. на рахунок позивача також у цьому ж Банку, що не суперечить ні нормам Цивільного кодексу України, ні ст.38 Закону №4452 з огляду на те, що самі норми ст.38 вказаного Закону не визначають зазначених обставин в якості підстав для визнання правочинів нікчемними.

Судом враховано також і те, що 19.05.2016р. Банком було лише здійснено переказ цих коштів з банківського рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на банківський рахунок позивача у ПАТ «Банк Михайлівський», а отже, Банк лише виконав банківську операцію з переказу коштів позивача, не маючи на вказані грошові кошти жодних речових прав, при цьому, переказ вказаних коштів відбувся до запровадження тимчасової адміністрації та до введення ліквідаційної процедури, тобто до 23.05.2016р.

За таких обставин доводи відповідача про необґрунтованість перерахунку (повернення) грошових коштів від ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» на банківський рахунок позивача та визнання таких операцій (транзакцій) з перерахування грошових коштів не може бути визнано нікчемними правочинами за приписами ні ст. 216 ЦК України, ні за ст.38 Закону №4452 у зв'язку з чим повідомлення відповідача про нікчемність правочину № 3Г1(К)/19527/1 від 16.09.2016р. є незаконним.

Таким чином, відповідачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами нікчемності договорів №980-051-000002312 від 25.04.2016 р. №980-051-000227399 від 25.04.2016р., тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що повідомлення про нікчемність правочину уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича №3Г1(К)/19527/1 від 16.09.2016р. щодо визнання нікчемним операції переказу коштів (транзакції) ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" 19.05.2016 року в сумі 50816 грн. 99коп. на рахунок № НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 є незаконним.

З таким висновком суду першої інстанції також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI).

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно (ч. 3 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання (ч. 5 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

В силу ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

При цьому уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду (ч. 3 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно вимог ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Нарахування відсотків за вкладами припиняється у день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - у день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку).

Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує: 1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; 2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 цього Закону; 3) переліки рахунків, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку відсотки за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», або мають інші фінансові привілеї від банку та осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання іншого зобов'язання перед цим банком, що не виконане; 4) перелік рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду; 5) перелік рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 цього Закону. Кошти за такими вкладами виплачуються Фондом після проведення аналізу ознак, визначених статтею 38 цього Закону, у тому числі шляхом надіслання запитів клієнтам банку, у порядку та строки, встановлені Фондом, а також підтвердження відсутності таких ознак.

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду.

Фонд також оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур'єр» або «Голос України».

Інформація про вкладника в переліку рахунків вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Пунктами 2 та 3 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012р. № 14 (надалі - Положення № 14) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.09.2012р. за № 1548/21860 передбачено, що Фонд складає на підставі Переліку реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат за формою, наведеною у додатку 5 до цього Положення (далі - Загальний реєстр), що затверджується виконавчою дирекцією Фонду.

Загальний реєстр складається на паперових носіях та в електронному вигляді.

Загальний реєстр на паперових носіях (пронумерованих, прошитих) підписується відповідальною особою, яка його склала, та засвідчується підписом директора-розпорядника та відбитком печатки Фонду.

Фонд складає зміни та доповнення до Загального реєстру, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду на підставі змін та доповнень до Переліку, прийнятих Фондом. Отже, Перелік, який складається Уповноваженою особою та Загальний реєстр, який затверджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб є різними за суттю, змістом та призначенням документами. Перелік складається Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а Загальний реєстр вкладників формується та затверджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі Переліку. Перелік, який складається Уповноваженою особою по суті має характер попереднього документу, який, надалі, у формі Загального реєстру затверджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що Уповноваженою особою Фонду позивача ОСОБА_3 до вказаного Переліку включено не було, оскільки, посилаючись у повідомленні про нікчемність правочину від 16.09.2016 р. вих. № 3Г1(К)/19527/1, зазначає те, що переказ коштів (транзакції) на банківський рахунок позивача, які мали місце 19.05.2016р., є нікчемним.

Згідно вимог ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства (ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до п.1 ч.4 ст.38 Закону №4452 Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

За приписами ст. 37 Закону №4452 визначено, що уповноважена особа Фонду діє від імені банку та в межах повноважень, делегованих їй Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, аналіз вказаних норм свідчить про те, що Уповноважена особа Фонду наділена правом та повноваженнями перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

Разом з тим, за змістом наведених норм, таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком Уповноваженої особи Фонду встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину, тобто самого по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно (твердження), у даному випадку, нівелюється протилежним твердженням вкладника про дійсність вкладу. Таким чином, у розпорядчому рішенні (наказі, розпорядженні, повідомленні) належить вказувати передбачені Законом підстави визнання правочину нікчемним.

Проте, як свідчить зміст наказу Уповноваженої особи Фонду № 42/2 від 01.06.2016р «Про затвердження висновків Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними», який відповідачем надано до суду, вбачається, що Уповноваженою особою Фонду було визнано нікчемними всі транзакції та правочини (договори) згідно з Додатком №2 до акту №2, який додається до акту №2 за положеннями ст. 38 Закону №4452 та у якому зазначено перелік фізичних осіб на рахунки яких 19.05.2016 р. були здійснені перерахування коштів з рахунку ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр», у тому числі і визнано нікчемними правочини позивача згідно з витягом з Додатку №2 до Акту №2 від 01.06.2016 р.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що визнання нікчемним правочину позивача з вищенаведених підстав є таким, що суперечить вимогам ч.3 ст. 38 Закону №4452, оскільки вказана норма не містить такої підстави для визнання правочину нікчемним як перерахунок коштів з рахунку юридичної особи на рахунки фізичних осіб з огляду на те, що як встановлено судом вказаним Товариством були саме повернуті кошти фізичним особам, які були внесені раніше, зокрема вказаним Товариством було повернуто позивачеві 50000,00 грн, а саме: перерахування коштів з рахунку ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» відкритого Банком Михайлівський 19.05.2016р. на рахунок позивача також у цьому ж Банку, що не суперечить ні нормам Цивільного кодексу України, ні ст.38 Закону №4452 з огляду на те, що самі норми ст.38 вказаного Закону не визначають зазначених обставин в якості підстав для визнання правочинів нікчемними.

Судом першої інстанції правильно відхилені аргументи доводів відповідача про те, що підставою для визнання нікчемним правочинів позивача були ті обставини, що 19.05.2016р. банк уклав з ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» договори відступлення права вимоги № 1805 від 18.05.2016 р. та № 1 від 19.05.2016 р., які на думку відповідача є нікчемними. Предметом договору відступлення права вимоги № 1805 від 18.05.2016 р. є відступлення права вимоги, належні ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» за кредитними договорами (із забезпеченням) з усіма додатковими угодами до них, укладеним із фізичними особами, права вимоги за якими належать ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр», предметом договору відступлення права вимоги № 1 від 19.05.2016 р. є відступлення права вимоги за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених із юридичними особами.

Судом вірно встановлено, що 19.05.2016 р. Банком було лише здійснено переказ цих коштів з банківського рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на банківський рахунок позивача у ПАТ «Банк Михайлівський», а отже, Банк лише виконав банківську операцію з переказу коштів позивача, не маючи на вказані грошові кошти жодних речових прав, при цьому, переказ вказаних коштів відбувся до запровадження тимчасової адміністрації та до введення ліквідаційної процедури, тобто до 23.05.2016 р. За таких обставин доводи відповідача про необґрунтованість перерахунку (повернення) грошових коштів від ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» на банківський рахунок позивача та визнання таких операцій (транзакцій) з перерахування грошових коштів не може бути визнано нікчемними правочинами за приписами ні ст. 216 ЦК України, ні за ст.38 Закону №4452 у зв'язку з чим повідомлення відповідача про нікчемність правочину № 3Г1(К)/19527/1 від 16.09.2016р. є незаконним.

Окрім того, судом правильно враховано і те, що перерахування коштів юридичною особою на користь іншої фізичної особи не є безумовною підставою для визнання правочинів нікчемними за ч.3 ст.38 Закону №4452 з урахуванням того, що згідно з п.3 ч.1 ст.2 Закону №4452 вкладом є кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту) банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотка на такі кошти.

Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором.

Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм, слід дійти висновку, що чинне законодавство прямо передбачає, що грошові кошти на депозитний рахунок можуть бути внесені як безпосередньо вкладником, так і іншою особою для вкладника.

Таким чином, посилання відповідача на нікчемність правочинів позивача з підстав того, що перерахунок коштів на рахунок позивача відбувся від ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» є безпідставним та таким, що суперечать вищенаведеним нормам п.1 ч.1 ст.2 Закону №4452 та ч.1 ст.1058 ЦК України.

Судом також правильно враховано і те, що відповідач не заперечує наявності надходження вказаних коштів на рахунок позивача, що також підтверджено виписками по рахунку позивача, які надані самим відповідачем. Наявність на рахунку позивача коштів у сумі 50000,00 грн. та 816,99 грн., які надійшли на рахунок позивача 19.05.2016р. не може підтверджувати нікчемність правочину.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд переконаний у правильності висновків суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами нікчемності договорів №980-051-000002312 від 25.04.2016 р. №980-051-000227399 від 25.04.2016р., тому повідомлення про нікчемність правочину уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича №3Г1(К)/19527/1 від 16.09.2016р. щодо визнання нікчемним операції переказу коштів (транзакції) ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" 19.05.2016 року в сумі 50816 грн. 99коп. на рахунок № НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 є незаконним.

Судом правильно звернута увага на те, що відповідачем не надано жодних доказів та не наведено жодних обґрунтованих підстав, які б свідчили про правомірність невключення відповідачем позивача до Переліку вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Твердження Уповноваженої особи Фонду про нікчемність договорів є припущенням, яке не доведено жодними належними доказами у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд також погоджується з неприйняттям місцевим судом до уваги посилання відповідача на рішення інших судів, оскільки наведені судові рішення не стосуються прав і обов'язків позивача у даній справі, а тому вказані судові рішення не можуть бути підставами для звільнення від доказування обставин у даній справі у розумінні ст.82 ЦПК України.

Також безпідставними є доводи відповідача про те, що позивач не є вкладником Банку Михайлівський у розумінні Закону №4452 і на нього не може розповсюджуватися п.15 Перехідних положень Закону №4452, який вступив у силу 19.11.2016 р., посилаючись на те, що між позивачем та ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» були укладені договори позики без участі Банку як повіреного, а тому за своєю природою договір позики не є вкладом згідно з Законом України «Про банки і банківську діяльність», а тому гарантії Закону №4452 не поширюються на позивача.

Так зокрема, 19.11.2016 р. набрав чинності п.15 Прикінцевих положень Закону №4452, внесені Законом України від 15.11.2016 р. №1736-УІІІ, за яким передбачено, що до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим Законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.

Відповідачем надіслано до суду копію договору доручення №1 від 11.11.2014 р., укладеного ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», відповідно до якого ПАТ ««Банк Михайлівський» виступав від імені ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» Повіреним та зобов'язувався здійснювати в тому числі пошук, залучення та надання Клієнтам консультацій про умови та можливість передачі останніми у позику грошових коштів на користь Довірителя на умовах строковості та платності.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем не надано доказів інформування позивача під розпис про непоширення на її кошти, розміщені у Банку гарантій, передбачених Законом №1736, тому позивач за договором № 980-051-000227399 від 25.04.2016р. прирівнюється до вкладників ПАТ «Банк Михайлівський» та на позивача поширюються гарантії, визначені Законом №4452.

Окрім того, положеннями ч. 1 ст. 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судом встановлено, що повернення ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» коштів на поточний рахунок позивача у ПАТ «Банк Михайлівський» було здійснено 19.05.2016 р., а тому зазначені кошти на момент прийняття рішення Правління НБУ від 23 травня 2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» перебували на поточному рахунку позивача в ПАТ «Банк Михайлівський».

Щодо тверджень Уповноваженої особи про те, що спірні операції на рахунку відповідача збільшили обсяг гарантованої Фондом суми грошових коштів, оскільки останні здійснені в період дії обмежень, встановлених постановою Правління Національного банку України від 22.12.2015р. № 917/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» із внесеними постановою від 27.04.2016р. № 295/БТ змінами, а тому з укладенням такого договору було завдано шкоди державі, судом першої інстанції правильно звернута увага на те, що згідно ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемних є банківською таємницею, а тому позивач не міг знати про встановлені для Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» обмеження.

Таким чином, постанова Правління Національного банку України від 22.12.2015 № 917/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» із внесеними постановою від 27.04.2016р. № 295/БТ змінами стосується встановлених вимог та обмежень щодо діяльності самого банку, а не його клієнтів.

Слід також зазначити, що п. 3 постанови Правління Національного банку України від 27.04.2016р. № 295/БТ передбачено погодження графіку погашення небанківськими установами коштів, залучених від фізичних осіб.

Отже, фактично операції з переказу коштів на рахунок відповідача, які мали місце 19.05.2016 р., здійснені на виконання постанови Правління Національного банку України від 22.12.2015 р. № 917/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» із внесеними постановою від 27.04.2016 р. № 295/БТ змінами, а не на їх порушення.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст.228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

У випадку, якщо правочин порушує публічний порядок, він є нікчемним у відповідності до вимог статті 228 Цивільного кодексу України. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Для застосування санкцій, передбачених статтею 228 ЦК України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як зазначено в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Місцевий суд правильно встановив та виходив з того, що Уповноваженою особою не наведено та не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що укладений з позивачем договір банківського вкладу (депозиту) був спрямований на завдання шкоди державі.

Також судом вірно звернута увага і на те, що з метою захисту прав фізичних осіб, які були ошукані за посередництвом банку, в тому числі і клієнтів ПАТ «Банк Михайлівський» та унеможливлення мультиплікації таких схем у майбутньому Верховною Радою України 15 листопада 2016 року прийняті зміни до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Положення п. 15 Прикінцевих Положень Закону України № 4452-VI, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» від 15.11.2016 р. № 1736-VIII вступили в силу 19.11.2016 року, яким передбачено, що до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим Законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.

Згідно з абзацом 2 пункту 15 Перехідних положень Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язано ретельно вивчити документи щодо кожної фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняні до вкладу цим пунктом, і не пізніше 20 робочих днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» розпочати за рахунок коштів Фонду у межах суми відшкодування, визначеної частиною першою статті 26 цього Закону, виплату відшкодування коштів фізичним особам, які набули право на таке відшкодування у зв'язку з їх прирівнянням до вкладників.

За таких обставин, кошти, які надійшли від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на поточний рахунок позивача, в розумінні Закону є вкладом, а ОСОБА_3 прирівнюється до вкладника та має право на відшкодування за вкладом з моменту набрання законної сили Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» від 15.11.2016 р. № 1736-VIII.

Вкладом, у розумінні статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 р. № 2121-III, є кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

При розгляді справи судом першої інстанції застосовано рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. у справі «Щокін проти України», у п. 50 якого зазначається, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

В розумінні статті 177 ЦК України грошові кошти позивача є об'єктом його майнових прав, відтак, ці права відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., практики ЄСПЛ та статті 41 Конституції України є непорушними до тих пір, доки, на думку суду, не буде досягнуто справедливого балансу між порушенням таких прав та суспільним інтересом.

В той же час, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено існування вказаного балансу та відсутність майнових прав позивача на кошти, що є предметом даного спору. Докази, на які посилається відповідач, не підтверджують нікчемності повернення вказаних коштів або укладеного з позивачем договору, а тому вірно та обґрунтовано не прийняті судом до уваги.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно не взяті до уваги посилання відповідача на обставини, встановлені постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2017 р. по справі №826/15961/16 та рішенням господарського суду Хмельницької області від 27.11.2017 р. по справі № 924/621/17, як на преюдиційні у цій справі, оскільки з них не вбачається, що обставини, які встановлені цими судами, стосуються саме позивача у даній справі, а тому таке рішення не може бути належним доказом на підтвердження правомірності дій відповідача.

Не може погодитись апеляційний суд з посиланнями відповідача в апеляційній скарзі на те, що відносини сторін у справі є публічно-правовими, а тому вони підлягають розгляду за правилами КАС України, оскільки дане питання судами у даній справі вже вирішувалося. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи (а.с.12,13) ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.11.2017 року було відмовлено у відкритті провадження у даній справі через те, що дана заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства. Проте, ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року (а.с.43,44) зазначену ухвалу скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі, оскільки встановлено те, що дана справа підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства.

Не може погодитись апеляційний суд і з твердженням позивача про те, що на його думку місцевий суд не встановив правову природу походження коштів на поточному рахунку позивача, які були залучені ним за договором позики від 25.04.2016 р., неправомірно прирівняно їх до вкладу які залучені від нього як позику до небанківської фінансової установи (ТОВ «ІРЦ», не встановив, що ПАТ «Банк Михайлівський» не виступав повіреним за даним договором позики, кошти, які обліковуються на рахунку позивача відображені на такому рахунку внаслідок вчинення нікчемного правочину, тому в Уповноваженої особи відсутні підстави для його включення до переліку вкладників згідно ст. 27 Закону № 4452-VI. Дані доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у відзиві на позов та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.2 ст. 141 ЦПК України інші витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позову, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судом також правильно вирішено питання і про розподіл між сторонами понесених судових витрат, які стягнуті з відповідача на користь позивача в розмірі 1280 грн

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 133, 137, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолія Богдана Володимировича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: