АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3343/18 Справа № 206/6268/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Пищиди М.М.,

суддів Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участі секретаря Гричишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року позивачка звернулася до суду із позовом про визнання за нею право власності за набувальною давністю на частину квартири № 9 розташованої в будинку 12 по вул. 60 років Жовтня (нова назва вул. Енергетиків) у м. Дніпро, яка належала на праві спільної власності ОСОБА_4, який помер 18 червня 1994 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло їй та ОСОБА_4 на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_1 (колишня назва 60-річчя Жовтня) в м. Дніпро. 18 липня 1994 року ОСОБА_4 помер. Починаючи з моменту його смерті, вона відкрито користується всією квартирою, в ній зареєстрована та несе тягар утримання не тільки своєї частки, але і частини, яка належала померлому. З часу смерті ОСОБА_4 по день подання позову до неї ніхто не звертався з метою отримання оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру для оформлення права власності або права на спадщину. Позивачка, вважала померлого ОСОБА_4 за свого батька, а він її за свою доньку, про що свідчить ордер на право вселення в спірну квартиру, де померлий сказаний як основний квартиронаймач, а вона, як його донька. Факт незнання про відсутність права власності на частину квартири, яка належала на праві спільної сумісної власності померлому ОСОБА_4 свідчить про те, що вона не є фахівцем у галузі права та не має спеціальних знань в сфері спадкового права, вважала,що є спадкоємицею за законом та співвласницею майна.

На підставі викладеного позивачка вважала, свій позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_2- ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.124-128).

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суду було надано всі належні і допустимі докази безхазяйності речі, однак суд не надав їй належної правової оцінки через неповно зясування обставини, що мають значення для справи.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що частина спірної квартири не є чужим майном для позивачки, оскільки, вона вселялася до цієї квартири відповідно до ордеру, як член сімї основного квартиронаймача ОСОБА_4, з 1990 року в ній зареєстрована та проживає, в 1994 році стала разом з вітчимом ОСОБА_4 співвласником квартири та після смерті останнього продовжує бути зареєстрованою та проживати в належній їй та йому квартирі, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Енергетиків,12/9.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позов про визнання право власності за набувальною давністю не може бути пред'явлений позивачем, яка володіє спірним майном по волі власника і завжди знала хто є власником частини даної квартири, що у розумінні ст.344 ЦК України, позбавляє її можливості захистити своє право шляхом визнання права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії ордера №513 від 06.10.1964 року право на зайняття квартири АДРЕСА_2 було надано ОСОБА_4, як основному квартиронаймачу, його дружині ОСОБА_5, доньці ОСОБА_2, зятю ОСОБА_6, онуку ОСОБА_7 (а.с.7).

18.02.1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право спільної власності на квартиру АДРЕСА_3 Енергетиків в м. Дніпро (а.с.8).

18.07.1994 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11).

У вищезазначеній квартирі з 17.04.1990 року по теперішній час зареєстрована позивачка ОСОБА_2 (а.с.46).

Як зазначила позивачка у своїй заяві ОСОБА_4 був її вітчимом.

З матеріалів дослідженої судом першої інстанції в ході судового розгляду цивільної справи № 206/3175/17, № 20/206/805/17 вбачається, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_8 була відкрита спадкова справа до майна померлого ОСОБА_4, за результатом розгляду заяви позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріальною конторою було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_4 , оскільки позивач не надала документів, які підтверджують факт її проживання однією сімєю зі спадкодавцем.

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статі 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ.

З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Ураховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про те, що позивачка вселилася до спірної квартири відповідно до ордеру, як член сімї основного квартиронаймача ОСОБА_4, з 1990 року в ній зареєстрована та проживає, в 1994 році стала разом з вітчимом ОСОБА_4 співвласником квартири та після смерті останнього продовжує бути зареєстрованою та проживати в належній їй та йому квартирі, внаслідок чого отримала право постійного користування вказаним житлом, а не факт добросовісного володіння цією квартирою.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

За таких обставин, підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на частину спірної квартири за набувальною давністю немає.

Враховуючи наведені норми закону, дослідивши надані сторонами докази та встановивши обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначені чинним законодавством.

Головуючий:

Судді: