Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 761/17097/15-ц

провадження № 61-1401 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Курило В. П., Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач),

Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_2,
відповідач-публічне акціонерне товариство «Златобанк»,
треті особи:-сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Млинище»,
-Головне управління юстиції у м. Києві в особі Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві,
-Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
-ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Златобанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року у складі суддів: Соколової В. В., Пікуль А. А., Невідомої Т. О.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк»), третя особа - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Млинище» (далі - СТОВ «Млинище»), про визнання угоди дійсною.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 12 лютого 2015 року між ним та ПАТ «Златобанк» було укладено договір про виконання зобов'язання третьою особою, на підставі якого ОСОБА_2, за попередньою домовленістю з третьою особою, здійснив погашення заборгованості перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором від 11 червня 2014 року на загальну суму 75 008,14 доларів США.

Згодом ОСОБА_2 надійшло повідомлення від 28 квітня 2015 року про визнання ПАТ «Златобанк» нікчемним договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12 лютого 2015 року на підставі пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як такого, що надає окремому кредитору переваги (пільги) перед іншими кредиторами.

ОСОБА_2 вказує на те, що заміна боржника у зобов'язанні та здійснення виконання зобов'язання боржника ґрунтується на чинному законодавстві України, а дії ПАТ «Златобанк» щодо визнання нікчемним договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12 лютого 2015 року є протиправними.

На підставі наведеного ОСОБА_2 просив суд визнати зазначений договір про виконання зобов'язання третьою особою від 12 лютого 2015 року дійсним та стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

У липні 2015 року ПАТ «Златобанк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, треті особи: СТОВ «Млинище», Головне управління юстиції у м. Києві в особі Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - ГУЮ у м. Києві в особі Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_4, про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовна заява ПАТ «Златобанк» мотивована тим, що вказаний правочин укладений в переддень віднесення банку до неплатоспроможного та запровадження тимчасової адміністрації. ОСОБА_2 обіймав посаду юрисконсульта відділу правового забезпечення банківських операцій юридичного департаменту ПАТ «Златобанк», а тому був обізнаний з проблемним станом банку.

ПАТ «Златобанк» зазначив, що було штучно створено передумови договірного списання коштів з вкладного (депозитного) рахунку вкладника-фізичної особи на погашення кредитної заборгованості, так як в один день, 12 лютого 2015 року, були відкриті вкладні рахунки 6 фізичних осіб та позивача, здійснений переказ коштів з рахунків цих 6 фізичних осіб на рахунок позивача, прийняте рішення кредитного комітету про надання дозволу на укладення договору, укладено оспорюваний договір, здійснена операція щодо списання коштів на погашення заборгованості та виданий позивачу залишок коштів готівкою у касі банку в розмірі 2 146,90 доларів США. Наступного дня припинено іпотеку, якою було забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором.

ПАТ «Златобанк» вважає, що зміст договору про виконання зобов'язання третьою особою суперечить актам чинного законодавства, інтересам Держави в особі Фонду та суспільства в особі вкладників неплатоспроможного банку. Крім того, банк зазначає про відсутність згоди боржника на укладення оспорюваного договору, що також є порушенням статті 528 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підставі наведеного ПАТ «Златобанк» просило суд визнати недійсним укладений між сторонами договір про виконання зобов'язання третьою особою від 12 лютого 2015 року та застосувати наслідки недійсності такого договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог, а також скасовано заходи забезпечення позову, зазначені в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року.

Рішення суду першої інстанції про відмову в позовах ОСОБА_2 та ПАТ «Златобанк» мотивоване тим, що укладений 12 лютого 2015 року між ними договір про виконання зобов'язання третьою особою відповідає чинному законодавству України, не був спрямований на порушення прав і свобод, а тому відсутні підстави для визнання його дійсним чи недійсним, як просили позивачі у своїх вимогах позовів.

В апеляційному порядку рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржувалося та не переглядалося.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи і доводи апеляційної скарги їх не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, і тому підстави для його скасування відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славінського В. І. просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ПАТ «Златобанк» і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову товариства.

В частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося і в касаційному порядку не оскаржується, а тому не є предметом касаційного розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення статей 511, 526, 527, 528 ЦК України, не надано належної оцінки тому, що оспорюваний договір укладено без згоди та участі основного боржника за кредитом - СТОВ «Млинище», договір суперечить положенням статті 626 ЦК України і не створює обов'язку для третьої особи. Виконання зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 замість СТОВ «Млинище» є протиправним, оскільки виконання відбулося неналежною особою і не може свідчити про припинення кредитного договору в частині здійснених ОСОБА_2 розрахунків. Як наслідок, не можна вважати припиненими забезпечувальні договори за кредитом (договори іпотеки, поруки та застави).

ПАТ «Златобанк» посилається на те, що судами попередніх інстанцій не застосовано положення частини другої статті 215, частини першої статті 236 ЦК України щодо недійсності/нікчемності спірного договору, а також при розгляді справи не враховано преюдиційної постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року в справі № 826/12865/15, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову СТОВ «Млинище» про визнання протиправним і скасування розпорядження банку № 44 щодо визнання нікчемним оспорюваного у даній справі договору від 12 лютого 2015 року та вжиття заходів забезпечення позову.

Оскільки вказане розпорядження № 44 про визнання нікчемним договору від 12 лютого 2015 року є чинним, ПАТ «Златобанк», з посиланням на положення пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вважає, що оспорюваний договір від 12 лютого 2015 року є недійсним з моменту його укладення.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2, ОСОБА_6, просить відхилити касаційну скаргу ПАТ «Златобанк» і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що доводи касаційної скарги були предметом дослідження судів попередніх інстанцій які надали їм належної правової оцінки. Крім того, представник ОСОБА_2, ОСОБА_6, вказує, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року в справі № 826/12865/15 судом першої інстанції не досліджувалася, копію цієї постанови було подано до апеляційного суду і вважати, що вона має преюдиційне значення при вирішенні даного спору не можна, оскільки ця постанова ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції як доказ не досліджувалася, при цьому ця постанова оскаржена в касаційному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У грудні 2016 року від представника ОСОБА_2, ОСОБА_6, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява з вимогою необхідності врахування при розгляді справи висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року, справа № 3-869гс16.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією із яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними залежно від предмета і підстав позову суди повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини.

Між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_2 виникли правовідносини на підставі договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12 лютого 2015 року, укладеного з підстав, передбачених статтею 528 ЦК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам.

Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов'язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов'язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов'язки кредитора у зобов'язанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобов'язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов'язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником. Таке покладання виконання зобов'язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов'язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов'язань (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року, справа № 6-15цс15).

Положеннями статей 513, 521 ЦК України врегульоване питання форми правочину щодо заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні та передбачено, що правочин щодо заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні має бути вчинений у формі основного зобов'язального правочину.

Разом з тим, норми статей 204, 205, частини першої 206, 218, 511 ЦК України не забороняють вчиняти в усній формі правочин щодо надання згоди боржника за зобов'язанням на покладення виконання обов'язку на іншу особу. Основним критерієм для застосування правового механізму, передбаченого частиною першою статті 528 ЦК України, є воля боржника.

Пояснення представника СТОВ «Млинище» на позовну заяву ОСОБА_2 (а. с. 25-28, том 1) не містить посилань на незаконність спірного договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12 лютого 2015 року і при розгляді справи судами не встановлено відсутності волі боржника за кредитом, СТОВ «Млинище», на покладання його обов'язку щодо виконання зобов'язання перед ПАТ «Златобанк» на ОСОБА_2, і навпаки, СТОВ «Млинище» вважає спірний договір дійсним та підтримало первісні позовні вимоги ОСОБА_2

За таких наведених обставин посилання касаційної скарги про невідповідність договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12 лютого 2015 року вимогам закону через відсутність згоди та участі у ньому основного боржника за зобов'язанням є безпідставними.

Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» від 27 квітня 2015 року № 231 на виконання рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року № 30 на підставі пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вказаний договір про виконання зобов'язань третьою особою від 12 лютого 2015 року віднесено до нікчемних. На виконання такого наказу № 231 Уповноваженою особою Фонду видано Розпорядження від 27 квітня 2015 року № 44, яким зобов'язано департамент бек-офісу: сторнувати бухгалтерські проводки, якими здійснено погашення заборгованості по кредитному договору; нарахувати проценти за користування кредитом; сторнувати бухгалтерські проводки, якими було списано з обліку вартість забезпечення, здійснити операцію по поверненню залишків з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2.

ЛистомФонду від 28 квітня 2015 року ОСОБА_2 та СТОВ «Млинище» було повідомлено про визнання договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12 лютого 2015 року, укладеного між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_2, нікчемним правочином, в силу пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи касаційної скарги, що судами попередніх інстанцій не враховано при розгляді справи преюдиційного значення постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року в справі № 826/12865/15, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову СТОВ «Млинище» про визнання протиправним і скасування розпорядження банку № 44 щодо визнання нікчемним оспорюваного у цій справі договору від 12 лютого 2015 року та вжиття заходів забезпечення позову, вважати обґрунтованими не можна.

Копія вказаної постанови суду міститься в матеріалах справи (а. с. 178-182, том 1) і з її змісту вбачається, що судом було відмовлено в задоволенні адміністративного позову СТОВ «Млинище» про визнання протиправним і скасування розпорядження банку № 44 не у зв'язку з його законністю, а у зв'язку з тим, що таке розпорядження є похідним від чинного наказу від 27 квітня 2015 року № 231, який не оскаржено в судовому порядку. Поставлене перед судом питання щодо скасування розпорядження банку № 44 суд визнав передчасним і таким, що не може бути задоволено без попереднього скасування наказу від 27 квітня 2015 року № 231.

Також є безпідставним посилання, що містяться у касаційній скарзі, на недійсність з моменту укладення оспорюваного договору від 12 лютого 2015 року з посиланням на положення пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки це питання було предметом дослідження судів попередніх інстанцій, які правильно встановили, що положення частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на правовідносини між сторонами у справі не поширюються через те, що укладення оспорюваного договору відбулося до моменту віднесення банку до числа неплатоспроможних.

Відповідно до вимог статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ПАТ «Златобанк» є правильними по суті, законними і обґрунтованими, а тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній частині за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судові рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат понесених при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

Постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Златобанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову публічного акціонерного товариства «Златобанк» до ОСОБА_2, треті особи: сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Млинище», Головне управління юстиції у м. Києві в особі Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_4, про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на публічне акціонерне товариство «Златобанк».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: В. П. Курило

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська