Провадження № 2/761/47/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Паночко О.М., Лук'янчук А.О.,

Припутневич В.І.,

за участю позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, зобов'язання вчинити дії -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2014 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22.04.2013 року та ухвалу апеляційного суду м.Києва від 10.07.2014 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції та передано судді Мальцеву Д.О.

Згідно Розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи від 30.11.2015 року №01-24-1429 вказану справу було повторно розподілено між суддями у зв'язку із закінченням терміну повноважень судді Мальцева Д.О. та передано судді Притулі Н.Г..

В позовних вимогах з врахуванням заяви від 22.02.2011 року ОСОБА_2 просить усунути їй перешкоди у здійсненні права власності будинком АДРЕСА_3 та земельною ділянкою АДРЕСА_3, зобов'язавши відповідача - ОСОБА_5 знести самовільно побудований суцільний дерев'яний паркан довжиною 14.19 метрів і висотою 2 метри між домоволодіннями АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4, позначений на плані земельної ділянки від літери «Г» до літери «Д», а також демонтувати фундамент, самовільно і незаконно збудований ОСОБА_5 під нову будівлю невизначеного призначення.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02.10.1992 року Першою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №21424 від 17.12.1996 року, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_3. Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 631 від 19.10.1997 року ОСОБА_2 у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,0616 га (616 кв.м.) для обслуговування житлового будинку та господарських будівель будинку АДРЕСА_3 та видано державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_3, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №88-2-00020.

З 2007 року власником ? частини будинку АДРЕСА_4 та ? частини земельної ділянки розміром 0,0323 га (323 кв.м.) є ОСОБА_5. Земельні ділянки сторін мають спільну межу.

Починаючи з кінця березня 2010 року відповідач на місці старого сараю, який був побудований по межі їх земельних ділянок і частково виступав на земельну ділянку, яка належить позивачці, почав будівництво капітальної будівлі, яка значно виходить за межі старого (знесеного) сараю і будується новий по межі земельної ділянки позивачки.

Зведення капітальної будівлі проводиться з південної сторони домоволодіння позивачки, що значно затіняє її подвір'я та будинок. На прохання позивачки відступити від межі відповідач не реагує та продовжує будівництво.

Позивачка неодноразово зверталась до інспекції з державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві з приводу незаконного будівництва ОСОБА_5. та їй було повідомлено, що відповідачем розпочато будівельні роботи з влаштуванням фундаментів будівлі невизначеного призначення без дозволу Інспекції, без наявної проектної документації. Будівництво є самочинним. Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вказані порушення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 07.05.2010 року було заборонено ОСОБА_5 проводити будь-які будівельні роботи АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті.

Проте відповідач продовжував будівництво, зводив новий дерев'яний паркан по всьому периметру земельної ділянки висотою 2 метри. Вказаний паркан майже повністю закрив вікно кімнат, що порушує умови природного освітлення та провітрювання приміщення, а також негативно впливає на стан землі, оскільки аерація грунту та інсоляція ділянки теж порушується. Дозвіл на проведення вказаних робіт відповідачу позивач не надавала. Крім того будівництво проводиться впритул до межі домоволодіння позивача.

Таким чином позивач вважає, що своїми діями відповідач грубо порушує її право власності, тому вона звернулась до суду для захисту порушеного права.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник позивачки додатково пояснив, що згідно висновку експерта, побудований відповідачем паркан та незаконно збудований фундамент потрібно демонтувати оскільки порушено норми протипожежної безпеки, порушені норми інсоляції домоволодіння ОСОБА_2. У вказаному висновку експерт наголошує на тому, що паркан повинен бути світлопрозорим і повітропрозорим, висотою не вище 2 метрів від планувальної позначки грунту. У зв'язку з цим, представник позивача просив хоч би частково демонтувати паркан.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Суду пояснив, що старий сарай був розташований в межах земельної ділянки ОСОБА_5 та відповідач не порушив ніяким чином межі земельної ділянки позивача. Позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження порушення своїх прав. Як і не надано доказів, що відповідачем не виконано прохання позивача про відступ від спірної межі. На момент подачі позову до суду відповідач провів роботи по укріпленню земельної ділянки бетонним розчином, на місці старого сараю так як під ним знаходиться погріб і відсутність накриття спричинить потрапляння вологи до погребу. Представник зазначив, що відповідачем вживаються заходи для отримання необхідної дозвільної документації для початку проведення будівельних робіт по зведенню нової споруди сараю на місці старого. Додатково наголосив на тому, що висновки експертів суттєво відрізняються один від одного, а в деяких обставинах суперечать один одному.

04.09.2017 року до суду було подано додаткові заперечення проти позову, в яких представник відповідача зазначає, що у вказаній справі було проведено декілька будівельно-технічних експертиз, також, справу за клопотанням позивача було додатково направлено до експерта для надання відповідей на письмові питання сторін, так як експертне дослідження є суперечливим та необґрунтованим. Відповідач вважає, що позивачем не доведено належним чином та допустимими доказами факт порушення його прав через розміщення відповідачем на власній ділянці бетонної площадки, та через встановлений на межі ділянок позивача та відповідача паркан, який існував ще до придбання відповідачем домоволодіння АДРЕСА_4, тому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши сторони у справі, дослідивши зібрані у справі письмові докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.11.2006 року, земельна ділянка площею 0,0646 га розташована на АДРЕСА_4 належить в рівних частинах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (по ?).

ОСОБА_5 є власником ? частини житлового будинку АДРЕСА_4 на підставі Договору купівлі-продажу від 24.04.2007 року.

ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину на підставі заповіту, видане Першою нотконторою 02.10.1992 року.

ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 11.05.1998 року є власником земельної ділянки площею 0,0616 га.

Актом від 03.10.1997 року встановлені та погоджені межі земельної ділянки АДРЕСА_3.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 на власній земельній ділянці розпочав будівництво фундаменту (монолітної бетонної площадки) будівлі невизначеного призначення та побудував паркан.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 статті 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).

Відповідно до ст. 13 Конституції України, "держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання". Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов'язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов'язаннями. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). Тут мається на увазі саме юридична рівність власників у виборі та застосуванні встановлених законом засобів захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення.

Норма ч. 2 ст. 386 ЦК закріплює за власником право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (правова позиція у справі N 6-180 цс14 викладена в Постанові Верховного суду України від 19.11.2014 року).

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" (далі - Постанова) від 30 березня 2012 року при вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами ЦПК України.

У вказаній справі було проведено три судових будівельно-технічних експертиз.

Висновком №125/15 судової будівельно-технічної експертизи від 23.06.2010 року, який складений експертами Київського судового експертно-консультаційного центру «Будівельник» встановлено, що нове будівництво розміщене впритул до межі садиби по АДРЕСА_3. Експерти встановили, що будівництво по АДРЕСА_4 не відповідає декільком вимогам чинних будівельних норм, зокрема: дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва не отримано, проект на його виконання не узгоджений та не затверджений у відповідних державних установах (є об'єктом самовільної забудови); при будівництві не враховані інтереси інших власників; не дотримано відстань до межі сусідньої ділянки (1 м. від найбільш виступної конструкції стіни); не отримано згоди власників сусідніх домоволодінь на будівництво; не дотримана відстань між житловими будинками і між їх торцями в яких є вікна, яка має бути не менше 15 м.

Висновком №5467/12-42/5468/12-43 від 28.11.2012 року, складеним експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз встановлено, що на території домоволодіння АДРЕСА_4 в правому тильному кутку земельної ділянки влаштовано монолітну бетонну площадку. Відповідно до плану земельної ділянки площадка влаштована на місці сараю літ. «В» (площа площадки збільшена на 75,18% кв.м. від площі фундаменту сараю). З правої сторони бетонної площадки по межі домоволодіння ОСОБА_2 та ОСОБА_5 влаштовано паркан із дерев'яних дощок прикріплених до вертикальних стовпів, що вмуровані в бетонний фундамент; над дошками прикріплена сітка-рабиця. Експертам не вдалось встановити для якого функціонального призначення виконані будівельні роботи. Водночас прокладення труб водовідведення вздовж правої сторони реконструйованого фундаменту передбачає наявність технічних умов та затвердженого проекту в разі їх підключення до міських інженерних мереж. Під час візуального обстеження було встановлено, що бетонна площадка влаштована впритул до меж сусідніх земельних ділянок; відстань між влаштованим фундаментом на земельній ділянці АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_5) та житловим будинком АДРЕСА_3 (власник ОСОБА_2) складає 6,9 м. (згідно ДБН має бути не менше 8 м.)

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №1415 від 12.10.2015 року виконані будівельні роботи по зведенню нового фундаменту та суцільного дерев'яного паркану між домоволодіннями АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва не відповідають. При виконанні робіт порушені вимоги: ст.ст.23,24,28,29 Закону України від 20.04.2000 року №1699-ІІІ «Про планування і забудову територій» в частині оформлення дозвільної документації на будівництво; п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» у частині дотримання вимог щодо відстані будівлі до меж сусідньої земельної ділянки та щодо дотримання вимог протипожежної відстані між будівлями; п.2 СН 441-72* «Указівки по проектуванню огороджень площадок і ділянок підприємств, будівель і споруд» в частині дотримання максимальної висоти паркану; п.5 СанПиН 2605-82 «Санитарные нормы и правила обеспечения инсоляцией жилых и общественных зданий и территорий жилой застройки» в частині нормативної тривалості інсоляції територій житлової забудови.

Експерт зазначив, що перебудова зведеного нового фундаменту з комунікаціями по межі домоволодінь полягає у частковому демонтажу руйнівним способом (різки, сколу тощо) конструкції фундаменту з пониженням нижче планувальної позначки грунту та віддалення на відстань 1,0 м. від межі суміжної земельної ділянки, та на відстань 8,0 м. від конструкцій житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_3. За для приведення у відповідність до будівельних норм та правил влаштованого паркану на межі ділянок АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 необхідно провести демонтаж непрозорої частини паркану-дерев'яних дощок, знизити загальну висоту паркану до 2 м. від планувальної позначки грунту, карти паркану виконати з світлопрозорих та повітропрозорих матеріалів (наприклад сітка-рабиця, зварна сітка тощо).

У зв'язку з клопотанням ОСОБА_2 від 14.11.2016 року матеріали справи було направлено до експертної установи для надання відповідей на запитання.

17.07.2017 року до суду надійшли матеріали разом із письмовими відповідями судового експерта. В своїх відповідях, експерт фактично підтверджує висновок та вказує, що експертом встановлений факт порушення інсоляційних вимог частини ділянки АДРЕСА_3 та невідповідність збудованого паркану нормам по проектуванню огороджень, плануванню і забудови територій.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року N 146).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року N 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

Постановою №864 від 20.07.2010 року інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві ОСОБА_9 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за виконання будівельних робіт з влаштування фундаментів будівлі невизначеного призначення на АДРЕСА_4 без дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві на виконання будівельних робіт та затвердженої у встановленому порядку проектної документації.

В судовому засіданні представник відповідача не надав суду докази на підтвердження отримання відповідних дозволів на будівництво (як і не надано суду доказів призначення фундаменту).

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що його довіритель заперечує проти проведення перебудови зведеної споруди.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що фундамент, який побудований відповідачем та паркан побудовані з порушенням чинного законодавства, таким чином суд приходить до висновку, що права позивача порушені та мають бути поновлені, оскільки порушені норми інсоляції та протипожежні норми. Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог шляхом зобов'язання ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності будинком та земельною ділянкою шляхом проведення часткового демонтажу руйнівним способом конструкції фундаменту, який зведений на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_4 з пониженням нижче планувальної позначки грунту та віддалення на відстань 1 метр від межі суміжної земельної ділянки АДРЕСА_3 та на відстань 8 метрів від конструкцій житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_3 та зобов'язати ОСОБА_5 провести демонтаж непрозорої частини паркану - дерев'яних дощок, знизити загальну висоту паркану до 2 метрів від планувальної позначки грунту, карти паркану виконати в світлопрозорих та повітропрозорих матеріалів.

Також, відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати, пов'язані з проведенням судово-експертних досліджень, судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 317,328, 334, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 264, 265, 354 ЦПК України суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про про усунення перешкод у здійсненні права власності, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) усунути перешкоди ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 АДРЕСА_3)у здійсненні права власності будинком та земельною ділянкою шляхом проведення часткового демонтажу руйнівним способом конструкції фундаменту, який зведений на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_4 з пониженням нижче планувальної позначки грунту та віддалення на відстань 1 метр від межі суміжної земельної ділянки АДРЕСА_3 та на відстань 8 метрів від конструкцій житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_3.

Зобов'язати ОСОБА_5 провести демонтаж непрозорої частини паркану - дерев'яних дощок, знизити загальну висоту паркану до 2 метрів від планувальної позначки грунту, карти паркану виконати в світлопрозорих та повітропрозорих матеріалів.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2витрати, пов'язані з проведенням судово-експертних досліджень в розмірі 6 802,08 грн., судовий збір в розмірі 17,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 7,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судово-експертна установа» витрати пов'язані з залученням експерта в сумі 600,00 грн., які стягнути на рахунок №1500 в АТ «УкрСиббанк», МФО 351005 , одержувач ТОВ «Київська незалежна судово-експерта установа».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 12 березня 2018 року

Суддя: Н.Г.Притула