Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Галацевич О.М., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/12839/16-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2017 року, яке ухвалене під головуванням судді Гумен Н.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Просило стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 60 217,09 дол. США, що за курсом НБУ станом на 04 серпня 2016 року еквівалентно 1 494 347,31 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-010/066/2007, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 69 324,50 дол. США, з датою остаточного повернення кредиту - 10 жовтня 2022 року. В забезпечення виконання позичальником зобов'язань 17 грудня 2008 року був укладений договір поруки № SR-010/066/2007, за умовами якого ОСОБА_2 поручився за виконання позичальником ОСОБА_1 кредитних зобов'язань. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 вересня 2012 року право вимоги набув позивач, тобто ТОВ «ОТП Факторинг Україна». ОСОБА_1 своїх зобов'язань не виконала, кредит не повернула та проценти за користування кредитом не сплатила, внаслідок чого утворилася заборгованість за тілом кредиту в сумі 56 438,14 дол. США та процентами за користування кредитом у сумі 3 778,95 дол. США.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованість у сумі 60 217,09 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 494 347,31 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в задоволеній частині, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення із неї на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема вважає, що, надіславши 21 березня 2013 року поручителю за кредитним договором - ОСОБА_2 вимогу про дострокове погашення заборгованості, банк змінив строк виконання майнового зобов'язання, що зумовило перебіг строку позовної давності. Окрім того, суд не взяв до уваги додатковий договір від 06 липня 2011 року, яким змінено умови щодо дострокового виконання боргових зобов'язань за ініціативою банку. Оскільки останній платіж вона внесла 12 березня 2012 року, то за умовами додаткового договору перебіг позовної давності почався з 12 травня 2012 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі (а.с.213-214). Наголошує, що порука нерозривно пов'язана із основним зобов'язанням. Надіславши вимогу в 2013 році до поручителя, кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання загалом, а не лише для поручителя. Окрім того, в порядку ст.555 ЦК України поручитель ОСОБА_2 повідомив позичальника ОСОБА_1 про вимогу кредитора від 21 березня 2013 року про дострокове виконання зобов'язання та зміну строку виконання основного зобов'язання (а.с.215). ТОВ «ОТП Факторинг Україна», надіславши на адресу поручителя ОСОБА_2 21 березня 2013 року вимогу про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, змінило строк виконання основного зобов'язання і було зобов'язане звернутися до поручителя із позовною заявою протягом шести місяців з дати невиконання останнім вимоги про дострокове повернення коштів, а до позичальника - протягом трьох років.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольнивши вимоги до позичальника ОСОБА_3 у повному обсязі та стягнувши з останньої на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 60 217,09 дол. США, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності. При цьому виходив із того, що з досудовою вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором, від якої починається початок перебігу строку позовної давності, кредитор звернувся до ОСОБА_1 листом від 17 серпня 2016 року, а 21 березня 2013 року кредитор звертався з досудовою вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором до іншого відповідача - ОСОБА_2, який є поручителем та з яким визначені інші договірні правовідносини, а саме укладення договору поруки.

Відмовляючи у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що представником останнього подана заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності до правовідносин, які виникають із договору поруки. При зверненні до суду із вимогами до поручителя ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустило строк позовної давності.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції за такою мотивацією.

Договором є домовленість його сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (зміст частини першої ст.627 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-010/066/2007, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кошти в розмірі 69 324,50 дол. США, з датою остаточного повернення кредиту - 10 жовтня 2022 року (а.с.6-15).

Порядок виконання боргових зобов'язань передбачає, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, а нараховані проценти за користування кредитом сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту та в строк, передбачений в графіку платежів (підпункти 1.5.1 та 1.5.1.1 пункту 1.5 частини №2 кредитного договору).

У підпункті 1.9.1 пункту 1.9 вищевказаного кредитного договору було зазначено, що незважаючи на інші положення кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7 та ст.3 кредитного договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача визнав ту обставину, що 06 липня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір №2 до кредитного договору (а.с.120-121).

У підпункті 2.1.5.1 пункту 2.1.5 «Дострокове виконання боргових зобов'язань за ініціативою банку» розділу 2 вищевказаного додаткового договору №2 сторони досягли домовленості з приводу того, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов договорів (правочинів), укладених між банком та позичальником, та/чи між банком та третіми особами, що існували на момент укладення кредитного договору чи цього додаткового договору, чи таких, що будуть укладені в майбутньому, понад 30 (тридцять) календарних днів сторони домовилися, що банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі (вимоги), а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, в зв'язку з чим позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному обсязі протягом наступних 30 (тридцяти) календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов'язань.

Сторони додаткового договору №2 у його пункті 3.1 зазначили про їх домовленість про те, що у випадку виникнення розбіжностей між положеннями кредитного договору та цього додаткового договору, положення цього додаткового договору підлягають пріоритетному застосуванню, якщо інше не передбачено умовами цього додаткового договору.

Умовами додаткового договору №2 іншого не передбачено.

За таких обставин, порядок дострокового виконання зобов'язань за ініціативою банку регулюється положеннями підпункту 2.1.5.1 додаткового договору №2, який передбачає, що у разі невиконання позичальником боргових зобов'язань понад 30 календарних днів кредитор вважається таким, що реалізував своє право на вручення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту, а позичальник вважається таким, що отримав вимогу кредитора про дострокове погашення кредиту. Строк виконання основного зобов'язання змінюється та позичальник зобов'язаний повернути все тіло кредиту та сплатити проценти за користування кредитом протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем порушення зобов'язань.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя ст.267 ЦК України).

У заяві до суду першої інстанції про перегляд заочного рішення представник ОСОБА_3 заявив про застосування позовної давності (а.с.75).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (а.с.257 ЦК України).

Відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Так, із розрахунку заборгованості, який надав в суді апеляційної інстанції представник позивача, вбачається, що останній платіж був здійснений ОСОБА_1 12 березня 2012 року (розрахунок приєднаний до матеріалів справи).

Отже, за умовами підпункту 2.1.5.1 додаткового договору №2 перебіг позовної давності щодо стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом розпочався з 12 травня 2012 року. Кредитор мав право звернутися до суду за захистом порушеного права до 12 травня 2015 року (12 травня 2012 року + 3 роки).

Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 вересня 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», останнє набуло право вимоги.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша ст.514 ЦК України).

Проте, із позовом до суду новий кредитор звернувся лише 06 жовтня 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності (12 травня 2015 року). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому суду не надані докази того, що причини пропуску строку позовної давності були поважними, а тому в задоволенні позову до ОСОБА_1 (позичальника) слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань 17 грудня 2008 року був укладений договір поруки № SR-010/066/2007, за умовами якого ОСОБА_2 поручився за виконання позичальником ОСОБА_1 кредитних зобов'язань (а.с.16).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленому в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язання за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, також обчислюється з 12 травня 2012 року (12 травня 2012 року + 6 місяців).

За таких обставин, на час звернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» із даним позовом до суду (06 жовтня 2016 року) порука припинилася (12 листопада 2012 року), а тому в задоволенні позову до ОСОБА_2 слід відмовити саме з цієї підстави, тобто у зв'язку із припиненням поруки, а не пропуском строку позовної давності, як помилково вважав суд першої інстанції.

Наявність у матеріалах справи досудової вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до поручителя ОСОБА_2 від 21 березня 2013 року (а.с.78) та досудових вимог позивача до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 від 17 серпня 2016 року про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.18-21) не відновлює зміну строку виконання основного зобов'язання, приймаючи до уваги зміст та існування положень підпункту 2.1.5.1 додаткового договору №2 від 06 липня 2011 року, які є пріоритетними у регулюванні механізму або порядку зміни строку виконання основного зобов'язання.

Із огляду на вищевикладене, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, допущено неправильне застосування норм матеріального права, що згідно зі ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову до позичальника за пропуском строку позовної давності та відмову в задоволенні позову до поручителя - за припиненням поруки.

Судовий збір, яким мала бути оплачена апеляційна скарга ОСОБА_1 у сумі 24 656,73 грн., покладається на позивача в силу ст.141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовляється. Зайво сплачений відповідачем судовий збір на позивача не покладається (а.с.152-154).

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" у задоволенні позову до ОСОБА_1 за пропуском строку позовної давності, а до ОСОБА_2 - за припиненням поруки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (м. Київ, вул.Фізкультури, 28Д, ідентифікаційний код 36789421) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 24 656,73 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 червня 2018 року.

Головуюча Судді: