Житомирський апеляційний суд
Справа №288/1361/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зайченко Є. О.
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

з участю представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року під головуванням судді Зайченко Є.О.

у цивільній справі №288/1361/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідача суму боргу еквівалентну 79000 доларів США та штрафні санкції за неналежне виконання зобов'язання у розмірі 131256,44 доларів США в національній валюті відповідно до курсу НБУ на день ухвалення рішення суду. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 22 жовтня 2009 року надав в борг ОСОБА_5 80 000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути не пізніше 22 жовтня 2010 року. Своє зобов'язання відповідач виконав частково, а саме сплатив 500 доларів США 10 жовтня 2011 року, та 500 доларів США - 11 вересня 2013 року. Решту боргу відповідач не повернув. Відтак вважав, що боржник зобов'язаний повернути борг та сплатити штрафні санкції за неналежне виконання зобов'язання.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу еквівалентну 79000,00 доларів США в національній валюті відповідно до курсу НБУ на день проголошення рішення суду, що становить 1959200,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язання у розмірі 131256, 44 доларів США в національній валюті відповідно до курсу НБУ на день проголошення рішення суду, що становить 3255160,00 гривень. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 6090,00 гривень сплаченого судового збору.

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково визнано власноруч написані позивачем розписки доказом часткового повернення коштів відповідачем, як розрахунковий документ. Разом з тим, він, ОСОБА_5, коштів за розпискою не отримував і не повертав. На думку апелянта, суд при ухваленні рішення безпідставно не застосував до вказаних правовідносин строк позовної давності.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5. - ОСОБА_7 було відхилено. Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 18 жовтня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч.1 ст.417 ЦПК вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов»язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до боргової розписки від 22 жовтня 2009 року, відповідач отримав від позивача позику в розмірі 80000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути 22 жовтня 2010 року (а.с.48).

На зворотньому боці розписки маються записи, вчинені позикодавцем, про отримання від позичальника в рахунок погашення боргу: 500 доларів США - 10 жовтня 2011 року, та 500 доларів США - 11 вересня 2013 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є обгрунтованими, а часткове повернення заборгованості свідчить про переривання строку позовної давності.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з»ясування всіх обставин справи.

Так, у судовому засіданні 21 червня 2016 року представник відповідача просив суд першої інстанції відмовити у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі статтею 31 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відтак, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд враховує при вирішенні справи усну заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, що відповідає вимогам статті 267 ЦК України щодо її змісту та порядку подання.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи позивача щодо застосування положень частини 1 статті 264 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Про переривання перебігу строку позовної давності у даній справі, на думку позивача, свідчить те, що на оригіналі розписки є відмітки про часткове повернення боргу відповідачем: 500 доларів США - 10 жовтня 2011 року, та 500 доларів США - 11 вересня 2013 року.

Проте, такі доводи не можуть бути визнані обгрунтованими.

Так, частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У частинах першій, третій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Зміст наведених норм у сукупності свідчить про те, що прийняття часткового виконання позикового зобов'язання підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання часткового погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ у зв'язку з неповним (частковим) поверненням позики. При цьому відповідна розписка видається кредитором на вимогу боржника та залишається у боржника.

В даному випадку позивач ОСОБА_4 розписок про отримання від відповідача ОСОБА_5. 500 доларів США 10 жовтня 2011 року та 500 доларів США - 11 вересня 2013 року відповідачу не видавав, а відмітки на борговій розписці від 22 жовтня 2009 року (яка залишилася у позикодавця) про отримання коштів проставлені позикодавцем та не містять підпису позичальника на підтвердження обставин про те, що він погашав борг.

Відповідно до вимог частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, позивачем не доведено допустимими доказами обставини переривання перебігу строку позовної давності, а саме факту вчинення позичальником платежів 10 жовтня 2011 року та 11 вересня 2013 року.

Оскільки термін дії договору позики закінчився 22 жовтня 2010 року, а з позовом ОСОБА_4 звернувся до суду 16 жовтня 2015 року (через п»ять років), то він пропустив встановлений законом трирічний строк звернення до суду.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК).

За наведених обставин та відповідно до положень п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволити.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року скасувати, ухваливши нове про відмову в позові за пропуском строку позовної давності.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 30.11.2018 року.