22-ц/775/434/2018(м)
Головуючий у 1-й інстанції Федотова В.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2018 року,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2,

до ОСОБА_3,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом до колишнього чоловіка - ОСОБА_3, з яким вона перебувала у шлюбі з 23.07.2005р. по 17.11.2007р. В обґрунтування позову посилалась на наявність у неї від шлюбу із відповідачем неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Просила позбавити батьківських прав відповідача, який став проживати окремо одразу після народження доньки, бо він свідомо самоусунувся від виховання і участі в розвитку доньки, не турбувувався в будь-який спосіб про дитину та не спілкувався з нею вже 11 років, через що донька не знає свого батька. Відповідач лише сплачує аліменти на підставі судового рішення.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 19 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В поданому відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 109-111) відповідач наголошує на діях позивача, яка шляхом зміни телефонних номерів і житла позбавила його можливості виконувати свої батьківські обов'язки щодо доньки. Він сплачував аліменти і ніколи не відмовлявся від доньки ОСОБА_6.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 і її представника - ОСОБА_4, які підтримали доводи скарги, заперечення проти скарги відповідача ОСОБА_3 і представника органу опіки і піклування - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, за таких підстав.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - неповнолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12-13).

Дитина проживає разом з матір'ю в належних умовах для життя, навчання, розвитку та відпочинку (а.с. 77).

За постановою державного виконавця Приморського ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області від 26.08.2014р. з ОСОБА_3 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_6 до досягнення нею повноліття в розмірі 1/6 частки доходів відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заборгованість відсутня (а.с. 4, 11, 35).

За характеристикою з навчального закладу ЗОШ І-ІІІ ступенів № 15, інформації ЦПМШД №4, характеристикою КПСМНЗ «Музична школа № 1», вихованням, розвитком та здоров'ям дитини займається мати, батько участі не приймає, відомості про нього відсутні (а.с. 14, 16, 46).

Психолого-педагогічною характеристикою ЗОШ І-ІІІ ступенів № 15, актом бесіди з малолітньою ОСОБА_6, засвідчено, що дитина не має бажання спілкуватися з батьком, оскільки він ніколи не цікавився її життям (а.с. 47, 76).

Батько дитини з місця роботи ТОВ «СРЗ» характеризується позитивно (а.с. 34).

За висновком Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради від 27.02.2018р., прийнятим більшістю голосів, є недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно доньки ОСОБА_6 (а.с. 75).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено винної поведінки відповідача в ухиленні від виконання своїх батьківських обов'язків, а також того, що неможливо змінити його поведінку в кращу сторону. Суд вважав передчасним застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, бо такий не буде сприяти захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування.

З такими висновками суду не можна в повному обсязі погодитись з огляду на наступне.

За положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 150, ч. 2 ст. 157 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

За змістом абз. 2 п. 16 роз'яснень у вказаній постанові № 3: ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом проаналізовано зібрані докази і враховано викладену в них інформацію, що має відношення до предмета доказування. Так, судом враховано відомості довідок, характеристик на дитину з навчального закладу, музичної школи, лікувального закладу, акту обстеження житлово-побутових умов місця проживання дитини разом із матір'ю, де наголошено, що вихованням дитини займається лише мати, з дня народження ОСОБА_6 ОСОБА_3 участі у вихованні та розвитку доньки не приймав, не спілкувався із нею, не підтримував родинних стосунків, не цікавився її життям здоров'ям, внаслідок чого ображена дитина не має бажання спілкуватися з батьком (а.с. 14, 16, 46, 47, 76, 77), а також пояснення сторін, за якими підтверджено, що дитина не знала свого батька, аж доки він не прийшов до школи у січні 2018 року, свідчення допитаних свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про виховання дитини суто матір'ю без будь-якої участі з боку батька. Також судом прийнято до уваги дані про особу батька дитини, що за місцем роботи характеризується позитивно, сплачує аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, заборгованості по яким не має (а.с. 34, 35). До того ж, суд врахував один з визначальних і узагальнюючих доказів, але що має для суду рекомендований характер - висновок Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради, за яким на підставі акумульованих відомостей про життєву ситуацію в родині, прийнято рішення більшістю голосів про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав (а.с.75).

На підставі цих доказів суд дійшов висновку про недоведеність винної поведінки ОСОБА_3 щодо ухилення його від участі у вихованні доньки ОСОБА_6.

Але з таким аналізом доказів, висновком і відповідною мотивацією рішення колегія суддів не погоджується, зважаючи на наступне.

Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 СК України, та зазначені у цій статті чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, їх можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В контексті положень ст. 164 СК України і відносних до цього роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України слід розуміти, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

За обставинами даної справи не можна відшукати обставин непереборного характеру у ОСОБА_3 (на кшталт хвороби, тривалого відрядження, перебування у розшуку тощо), що зашкодили б йому впродовж вкрай довготриваловго часу, а саме 12 років, виконувати повний спектр участі батька у забезпеченні дитини необхідними умовами життя, навчання і виховання, а саме: піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її талантів, її навчання, готувати до самостійного життя в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності; забезпечувати необхідним медичним доглядом, лікуванням, з урахуванням виявлених у дитини хвороб (а.с. 16); спілкуватись з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; надавати дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, зокрема виховувати повагу до батьків, до прав людини, до культурної самобутності, мови і національних цінностей країни, в якій дитина проживає, повагу до навколишньої природи; виявляти інтерес до її внутрішнього світу і її захоплень. До всього цього батько дитини був недотичний.

Зібрані докази в сукупності свідчать свідоме нехтування відповідачем своїми батьківським обов'язками при об'єктивній можливості брати участь у вихованні доньки. Факт матеріального утримання дитини шляхом сплати присуджених судом аліментів в примусовому порядку органами державної виконавчої служби не усуває вину відповідача у нехтуванні іншими обов'язками, що стосуються вищеокресленої немайнової сфери відносин батька із неповнолітньою дитиною.

Судом в даній частині надана невірна оцінка, що не відповідає фактичним обставинам, і яка не узгоджується із положеннями ст. 89 ЦПК України, як слушно відзначено у апеляційній скарзі позивача в даній частині.

Втім, судом першої інстанції правильно звернуто увагу на положення ст. 166 СК України і обставину, яка унеможливлює на даній стадії відносин між сторонами застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, навіть при тій окресленій вище життєвій ситуації, що фактично склалася, коли батько дитини за 11-12 років не спромігся познайомитись із дитиною. Такою обставиною є незастосування щодо батька попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки.

Як з'ясовано судовим розглядом, ані по лінії органу опіки і піклування, ані в судовому порядку раніше до відповідача не вживались заходи попередження, аби усунути нехтування ним батьківськими обов'язками. Також і мати дитини в позасудовому порядку не зверталась до батька дитини із вимогами про його участь у вихованні дитини в будь-якій формі або до органу опіки і піклування щодо спонукання батька виконувати свої обов'язки щодо дитини.

Крім того, суд правильно зробив наголос на тому, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.

Аби впевнитись, що недбалу поведінку ОСОБА_3 щодо своєї доньки неможливо змінити, треба мати відомості про безрезультатність заходів попередження, реагування, зокрема у вигляді профілактичної роботи, притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП за невиконання батьками обов'язків щодо виховання дітей, організації з ним роботи з підвищення батьківського потенціалу.

В матеріалах справи маються психолого-педагогічна характеристика і акт бесіди з дитиною, що засвідчили небажання неповнолітньої ОСОБА_6 спілкуватися з батьком через образу за те, що відповідач ніколи не цікавився її життям.

Але вказаний факт не можна розглядати окремо і безвідносно до дослідження питання про створення матір'ю дитини умов для спілкування дитини із батьком.

У даній справі колегія суддів не вбачила будь-яких дійових заходів з боку матері дитини, спрямованих на сприяння спілкуванню дитини із батьком.

За відомостями органу опіки і піклування, перевіреними і в суді першої та апеляційної інстанцій, батько не веде асоціальний спосіб життя, приймає участь в утриманні доньки у вигляді сплати аліментів, заборгованості станом на 01.11.2017р. не має, бажає налагодити стосунки зі своєю донькою та приймати участі у її вихованні. Судом враховано ініціацію відповідачем у грудні 2017 року перед органом опіки і піклування питання зі встановлення порядку спілкування з донькою, як обставини, що в сукупності із фактом заперечень проти позову, свідчать про наявність в нього бажання піклуватись про свою неповнолітню доньку, в чому впевнився і апеляційний суд, заслуховуючи пояснення сторін. Раніше до нього не застосовувались заходи попередження.

Наведені обставини, що характеризують особу відповідача, стали підставою для ухвалення висновку органу опіки та піклування Маріупольської міської ради від 27.02.2018р., прийнятого більшістю голосів, про недоцільність позбавлення батьківських прав.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Факт заперечення батька проти позовних вимог про позбавлення його батьківських прав, звернення до Служби з прав дітей для встановлення порядку спілкування з дитиною також може свідчити про наявність у нього бажання піклуватись про свою неповнолітню дитину (п. 58 рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» про позбавлення заявника батьківських прав, що визнано втручанням у його право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод).

Із урахуванням наведеного, суд першої інстанції, хоча і встановив неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, все ж таки дійшов обґрунтованого висновку про передчасність такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, і невідповідність його інтересам дитини, яка має право на спілкування нарівні як з матір'ю, так і з батьком, що задекларовано у ст. 18 Конвенції про права дитини 20.11.1989р. та регламентовано ст. 150, 155, 157 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Апеляційний суд зважає на сформульовану неповнолітньою ОСОБА_6 думку і її емоційне ставлення до батька, що відображені в інформації практичного психолога, акті органу опіки і піклування (а.с. 61, 76). Але приділяється увага і віку дитини (12 років), і життєвій ситуації, яка здебільшого створена недбалим ставленням відповідача до виконання свої батьківських обов'язків, що помножена на образу дитини від такого відношення батька. Однак, колегія суддів, вважає, що розірвання на даному етапі особистих немайнових відносин між ОСОБА_3 і його донькою ОСОБА_6 буде суперечити найкращим інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги в даній частині не спростовують правильності висновків суду.

Разом із тим, апеляційний суд вважає рішення суду недостатньо повним в розумінні положень п. 18 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов'язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Слідуючи приписам у ст. 18 Конвенції про права дитини щодо сприяння батькам у виконанні ними своїх обов'язків по вихованню дітей, враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, апеляційний суд, коригує судове рішення і вважає за необхідне доповнити зміст його резолютивної частини вказівкою про попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої доньки - ОСОБА_8 ОСОБА_6 із покладанням на орган опіки та піклування контроль за виконанням батьком дитини своїх батьківських обов'язків по відношенню до доньки.

В разі невиконання зазначеного обов'язку позивач не буде позбавлена можливості пред'явити повторний позов до суду.

Підсумовуючи викладене, рішення суду підлягає зміні в порядку ст. 376 ЦПК України згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2018 року змінити.

Доповнити рішення суду реченням: «Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, поклавши на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків по відношенню до доньки».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11.06.2018р.

Головуючий С.А. Попова

Судді С.А.Зайцева

Т.Б.Ткаченко