Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 0907/2-2199/2011

провадження № 61-1046 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., ПророкаВ. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
відповідачі:-ОСОБА_6,
-ОСОБА_7,
-ОСОБА_8,
представник відповідача-ОСОБА_9,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в складі судді Бойчука О. В. від 03 жовтня 2012 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі суддів: Матківського Р. Й., Максюти І. О., Фединяка В. Д., від 09 листопада 2017 року.

Встановив:

У липні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» мотивована тим, що 21 вересня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір на суму 20 000 грн під 25 % річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 20 березня 2008 року.

Вказані кредитні зобов'язання ОСОБА_6 у повному обсязі забезпечено порукою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі двох окремих договорів поруки, укладених 21 вересня 2007 року між банком, позичальником та окремо кожним із поручителів.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначило, що позичальник та поручителі зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконують, суму кредиту та нараховані проценти не сплачують, на листи та повідомлення банку не реагують. Станом на 21 червня 2010 року загальна сума заборгованості становить 94 838 грн 07 коп. і складається з: 17 856 грн 61 коп. заборгованості по кредиту; 9 490 грн 86 коп. заборгованості по процентах; 67 490 грн 86 коп. нарахованої пені.

На підставі наведеного ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь заборгованість по кредитному договору від 21 вересня 2007 року в розмірі 94 838 грн 07 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 949 грн, витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку 94 838 грн 07 коп. заборгованості за кредитним договором від 21 вересня 2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку 94 838 грн 07 коп. заборгованості за кредитним договором від 21 вересня 2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 948 грн 98 коп. витрат по оплаті судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем належним чином обґрунтовано і доведено підстави позову про наявність між сторонами у справі кредитних зобов'язань та зобов'язань, що випливають з договорів поруки, а також факт невиконання їх відповідачами у справі. Враховуючи відсутність доказів на спростування нарахованої банком кредитної заборгованості, її складових та періоду, керуючись положеннями статей 524, 526, 554, 1049-1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), міський суд дійшов висновків про необхідність задоволення позову в повному обсязі. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керувався положеннями статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2017 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2012 року в частині стягнення пені та судових витрат змінено.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 27 347 грн пені за кредитним договором від 21 вересня 2007 року, нарахованої станом на 21 червня 2010 року.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» по 356 грн 33 коп. судових витрат з кожного.

В решті заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильних і обґрунтованих висновків, що банк виконав умови договору, надав ОСОБА_6 кредит, а відповідач умови кредитного договору виконав частково, що призвело до виникнення заборгованості. При цьому, правильність розрахунку заборгованості наданої банком станом на 21 червня 2010 року відповідачем жодним чином не спростовано.

Разом з тим, апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції необґрунтовано стягнуто 67 490 грн 86 коп. нарахованої пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, безпідставно не застосовано положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо можливості зменшення розміру неустойки який значно перевищує розмір збитків до реального розміру збитків, тобто до заборгованої суми кредиту і нарахованих відсотків у розмірі 27 347 грн.

Крім цього, апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції, в порушення вимог пункту 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», помилково стягнуто судові витрати в солідарному порядку, оскільки солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Заочне рішення суду першої інстанції було оскаржено тільки відповідачем ОСОБА_6, а тому в іншій частині апеляційним судом не переглядалося.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2012 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи належним чином його не повідомив про час та місце розгляду справи, внаслідок чого ОСОБА_6 був позбавлений можливості захистити свої права в суді.

Крім того, міським судом безпідставно стягнуто нараховану позивачем пеню у повному обсязі, протиправно не застосовано можливості зменшення пені до 50 % суми основного боргу.

Апеляційний суд, на переконання ОСОБА_6, не надав належної правової уваги тій обставині, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 було сплачено позивачеві 19 730 грн кредитної заборгованості і ці обставини впливають на розмір нарахованої позивачем загальної суми боргу та його складові, впливають на суму боргу яка мала бути стягнута судом при вирішенні цього спору. Відповідач, недобросовісно виконуючи свої процесуальні обов'язки, не повідомив суд про ці обставини і це призвело до ухвалення апеляційним судом судового рішення яке визнати законним і обґрунтованим не можна.

Правом на подання заперечень на касаційну скаргу сторони у справі не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Положеннями статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі ЦПК України в чинній редакції) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року касаційну скаргу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року крім іншого відкрито касаційне провадження у справі, матеріали справи витребувано з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2018 року праву призначено до судового розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки питання законності і обґрунтованості висновків суду першої інстанцій в частині вирішення спору до поручителів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не було предметом перегляду апеляційного суду, то спір у цій частині Верховним Судом не переглядається (пункт 1 частина перша статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З матеріалів справи слідує, що між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 існують взаємні права та обов'язки, що виникли на підставі кредитного договору від 21 вересня 2007 року. Через неналежне виконання позичальником ОСОБА_6 своїх зобов'язань відповідно до умов кредитного договору і закону виникла кредитна заборгованість. ОСОБА_6 ці обставини не заперечує.

Разом з тим, між сторонами існує спір щодо загальної суми боргу і його складових які повинні бути стягнуті судом з боржника на користь позичальника при вирішені цього спору.

Позивачем до позовної заяви додано розрахунок суми кредитної заборгованості ОСОБА_6 станом на 21 червня 2010 року і при розгляді справи такий розрахунок відповідачем спростовано жодним чином не було. Саме тому суд першої інстанції ухвалив у справі рішення суду про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційний суд вважав за необхідне зменшити суму пені, що підлягає стягненню в цьому випадку із застосуванням принципу співрозмірності. Такі висновки апеляційного суду достатньо мотивовані, законні і обґрунтовані. Питання щодо зміни розподілу апеляційним судом судових витрат є похідним.

У зв'язку з наведеним доводи касаційної скарги щодо невідповідності вимогам закону оспорюваного в касаційному порядку рішення апеляційного суду є безпідставними.

Слід зазначити, що надані ОСОБА_6 докази на підтвердження внесення грошових коштів з метою погашення кредитної заборгованості під час розгляду справи в суді першої інстанції жодним чином не спростовують вимоги та підстави позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки банком поставлено перед судом вимогу щодо стягнення кредитної заборгованості за період, що передував зверненню до суду з цим позовом, і надано відповідні докази на підтвердження такої вимоги.

Докази ОСОБА_6 на підтвердження погашення відповідної кредитної заборгованості під час розгляду справи міським судом підлягали б оцінці і врахуванню у випадку, якщо вимога позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення суми кредитної заборгованості була б пов'язана з моментом ухвалення судового рішення, а саме у випадку, якщо б позивач просив суд стягнути суму кредитної заборгованості яка накопичилася та розрахована на дату ухвалення судом рішення у справі. У цьому ж випадку позивачем обрано інший спосіб захисту порушеного права.

Надані ОСОБА_6 відповідні докази на підтвердження сплати боргу можуть бути враховані при примусовому чи добровільному виконанні рішення суду щодо стягнення кредитної заборгованості як документи, що підтверджують часткове/повне/тощо… виконання рішення суду.

Посилання касаційної скарги на неналежне повідомлення ОСОБА_6 судом першої інстанції про розгляд справи також не впливають на законність на правильність висновків апеляційного суду про необхідність задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6 у вказаній апеляційним судом його частині.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті, законних та обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6 про стягнення кредитної заборгованості, оспорюване в касаційному порядку судове рішення суду апеляційної інстанції за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судове рішення апеляційного суду слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, понесених сторонами при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_6.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик