ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 263/3152/17 Номер провадження 22-ц/814/14/18Головуючий у 1-й інстанції Косик С.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Карпушина Г.Л.; суддів Бутенко С.Б., Хіль Л.М., при секретарі Діхтяр Т.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою військового прокурора Маріупольського гарнізону в інтересах держави в особі Головного Управління Національної гвардії України на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 06 квітня 2018 року по справі за позовом військового прокурора Маріупольського гарнізону в інтересах держави в особі Головного Управління Національної гвардії України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору військова частина НОМЕР_1 про відшкодування витрат, які спричинені вчиненням злочину,-

В С Т А Н О В И В :
У березні 2017 року військовий прокурор Маріупольського гарнізону в інтересах держави в особі Головного Управління Національної гвардії України звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, які спричинені вчиненням злочину. Свої вимоги обґрунтовує тим, що військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 НГУ, старший сержант ОСОБА_1 , порушив правила поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілому солдату ОСОБА_2 та порушив статутні правила патрулювання, що спричинило тяжкі наслідки, для запобігання яких призначено патрулювання, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану. Оскільки ОСОБА_2 загинув під час виконання обов`язків військової служби, Головним Управлінням Національної Гвардії України рідним загиблого відшкодовано завдану відповідачем шкоду за смерть в розмірі 689000 грн. В той час, оскільки смерть ОСОБА_2 спричинена не бойовими діями чи іншими спеціальними умовами військової служби, а незаконними (злочинними) діями ОСОБА_1 , вважає, що вказані збитки мають бути відшкодовані за рахунок винної особи ОСОБА_1 вчиненням злочину у кримінальному провадженні, в сумі 689000 грн.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 06 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що районним судом не враховано пункт 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, де зазначено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Також, пунктом 7 Положення встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.

Окрім цього, вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги частину 1 статті 1166 та статтю 1191 ЦК України, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, витрати Головного управління Національної гвардії України, які здійснено при виконанні зобов`язань перед рідними військовослужбовця ОСОБА_2 в разі його смерті, а саме виплати в сумі 689 000 грн., згідно з платіжним дорученням № 285 та № 286 від 11 березня 2016 року підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи ОСОБА_1 .

Відзиви від сторін не надходили.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи в судовому засіданні були присутні представники апелянта, та особи в інтересах якої подано позов, інші особи по справі, будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 24 листопада 2016 року, ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 414, ч. 2 ст. 418, ч. 1 ст. 70 КК України до 9 років позбавлення волі, оскільки він, проходячи з 15.12.2014 року військову службу за контрактом на посаді старшого інструктора (начальника групи) 1-ї кінологічної групи кінологічного взводу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «старший сержант», порушив правила поводження зі зброєю, що спричинило загибель потерпілого солдата ОСОБА_2 (а.с. 6-13). Даний вирок набрав законної сили 24.11.2016 року на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області у м. Маріуполь.
За результатами проведеного службового розслідування по факту смерті ОСОБА_2 , а також результатів досудового розслідування та судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 загинув під час виконання обов`язків військової служби, що стало підставою для виплати рідним загиблого грошового відшкодування.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 190 від 11.03.2016, та платіжних доручень № 285 та 286 від 11 березня 2016 року батькам загиблого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виплачено одноразову грошову допомогу, передбачену Постановою КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 на підставі рішення комісії ГУ НГ України від 12 березня 2016 року № 27/33/4-1623 у сумі 344500,00 грн. кожному (а.с.14, 20,21).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполь від 08.08.2017 року дану цивільну справу передано на розгляд Машівському районному суду за підсудністю (а.с.64).
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що пільги, компенсація та гарантії, передбачені ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань та утримання відповідних бюджетних установи. Вказані виплати не є шкодою в розумінні ст.1166, 1195, 1207 ЦК України.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Статтею 41 Закону №2232-ХП (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України від 20 грудня 1991 р. N 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з п.1 ч.2 ст.16 Закону №2011-ХП одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
У відповідності до ст.16-1 Закону у випадках, зазначених у пп.1-3 п. 2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно з п.«а» ч.1 ст.16-2 Закону (в ред., яка діяла на момент виплати) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у пп.1-3 п.2 ст.16 цього Закону.
Одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її отримання.
У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16 1цього Закону, від отримання одноразової грошової допомоги її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання, що передбачено ч. 1 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.
Відповідно до ч. 6 ст. 16-3 Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що одноразова грошова допомога батькам загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 розрахована відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.
Пунктом 5 зазначеного Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, рівними частками членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.
Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що одноразова грошова допомога не є шкодою, завданою відповідачем державі внаслідок необережного поводження зі зброєю, а є гарантією правового і соціального захисту загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .
Посилання апелянта нате, що витрати понесені Головним управлінням Національної гвардії України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, оскільки смерть ОСОБА_2 спричинена не бойовими діями є недоцільним, оскільки грошова допомога виплачена батькам загиблого військового службовця є гарантією правового і соціального захисту загиблого через необережне поводження зі зброєю відповідача ОСОБА_1 .

Також, положення статтей 1166 та 1191 ЦК України не регулюють правовідносини, які є предметом спору, тому посилання апелянта на вищезазначені норми є безпідставним.

Окрім цього, посилання скаржника на п.7 Положення не відносять до даного предмету позову, оскільки одноразова грошова допомога, що виплачена сім`ї загиблого солдата, є гарантією правового і соціального захисту військовослужбовця, а не прямою дійсною шкодою.

Враховуючи викладене, одноразова допомога членам сім`ї загиблого військовослужбовця через вчинення кримінального правопорушення відповідача не є прямою дійсною шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, а гарантованою соціальною виплатою, яка не підлягає стягненню з відповідача в порядку регресу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу військового прокурора Маріупольського гарнізону в інтересах держави в особі Головного Управління Національної гвардії України - залишити без задоволення.
Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 06 квітня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 28 листопада 2018 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Л.М. Хіль _________________ С.Б. Бутенко