провадження 2/201/120/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, скасування реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування за законом і стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 липня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, скасування реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування за законом і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що вона, ОСОБА_1, була дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю її чоловіка була ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. 14 травня 2010 року ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира належала спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 червня 1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження № ж- 1559 від 28 червня 1993 року. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 був чоловік позивача ОСОБА_4 та його брат ОСОБА_6, як діти померлої. Ще за життя, а саме 04 жовтня 1994 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого заповідала належну їй квартиру № 78 в 6.27 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську своєму сину ОСОБА_4. Після смерті матері ОСОБА_4 26 серпня 2010 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини від 26 серпня 2010 року; цього ж дня йому стало відомо про те, що 11 квітня 2008 року за реєстровим № 828 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було посвідчено заповіт, відповідно до якого, ОСОБА_5 заповідала цю ж належну їй квартиру №78 в 6.27 по пр. Героїв у ОСОБА_7 відповідачці по справі ОСОБА_2. ОСОБА_4 не погодився з таким заповітом і тому не отримав своєчасно свідоцтво про право на спадщину за законом. З середини 2011 року ОСОБА_4 захворів і тому не зміг займатися підготовкою необхідних документів до суду. Звернутися із заявою до суду вони так і не встигли у зв'язку із тяжкою хворобою ОСОБА_4, який з вересня по жовтень 2012 року

знаходився на лікуванні у 4 ГМКБ, де йому була проведена операція; до кінця 2012 року ОСОБА_4В, було проведено ще декілька операцій. 25 травня 2013 року ОСОБА_4 склав на ім'я своєї дружини (позивача) довіреність і доручив їй займатися справами пов'язаними з визнанням заповіту недійсним, але вона не могла займатися цим фізично, оскільки змушена була доглядати тяжкохворого чоловіка. 19 листопада 2013 року ОСОБА_4 помер. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину і 19 серпня 2014 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 8-930 їй було видано свідоцтво про право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2.

Вважають, що в судовому порядку необхідно визнати заповіт, складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, оскільки на період складання заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Факт того, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними підтверджується випискою з історії хвороби № 1448/215, з якої вбачається, що з 24 лютого 2008 року по 17 березня 2008 року ОСОБА_5 знаходилася на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні міської клінічної лікарні № 16 з діагнозом гостре порушення кори головного мозку по типу ішемічного інсульту в ЛСША з правостороннім вираженим геміпарезом на фоні атеросклерозу МНГ, гіпертонічна хвороба III ст., 17 березня 2008 року була переведена в неврологічне відділення 18 міської клінічної лікарні, але в госпіталізації було відмовлено у зв'язку з відсутністю належних умов утримання такої хворої. Такі захворювання її підтвердили і висновки призначеної судом експертизи. Фактично обслуговувати себе ОСОБА_5 не могла. Отже з цих підстав, у момент складання заповіту, а саме 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 не тільки не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а й не могла поставити підпис на заповіті. На підставі цього, позивач вважає за необхідне визнати на 1/4 частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 14 липня 2011 року на 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5, яка померла 14 травня 2010 року.

Про складання заповіту ОСОБА_4 стало відомо 26 серпня 2010 року, але у зв'язку із тяжкою хворобою, яка мала місце з середини 2011 року та по день смерті, він не мав можливості звернутися до суду. Позивач, як спадкоємець після смерті ОСОБА_4, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 19 серпня 2014 року і тільки з цього свідоцтва їй стало відомо, що ще 14 липня 2011 року відповідачка по справі, ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 частини вказаної квартири 78 в б. 27 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську. Таким чином, на думку позивача, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, а тому її порушене право підлягає захисту у судовому порядку.

На її звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по невизнанню її законного права на частину вказаної спадщини неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати недійсним заповіт, складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 828, відповідно до якого ОСОБА_5 заповідала квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_2, визнати на ? частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 14 липня 2011 року на ? частини квартири АДРЕСА_5 на імя ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5, що померла 14 травня 2010 року, скасувати реєстрацію права власності на імя ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_5, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5 і стягнути понесені ними судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні проти позову заперечували, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість. Надали письмові заперечення, та, зокрема, звернули увагу суду на той факт, що на час укладання заповіту ОСОБА_5 розуміла значення своїх дій, дії нотаріуса та реєстраторі в були правильними і законними. Просили застосувати до позову строки позовної давності. Всі істотні умови спірних правочинів дотримані і виконані, письмове розяснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску при укладанні заповіту чи видачі свідоцтва про власність не було, ніхто в оману нікого не вводив. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним, на думку суду, та в зверненні до суду проти задоволення позову не заперечував і вважав за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без його участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і його представника, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно була дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю її чоловіка була ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. 14 травня 2010 року ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з квартири АДРЕСА_2. Зазначена квартира належала спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 червня 1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження № ж- 1559 від 28 червня 1993 року. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 був чоловік позивача ОСОБА_4 та його брат ОСОБА_6, як діти померлої. Ще за життя, а саме 04 жовтня 1994 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого заповідала належну їй квартиру № 78 в 6.27 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську своєму сину ОСОБА_4. Після смерті матері ОСОБА_4 26 серпня 2010 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини від 26 серпня 2010 року; цього ж дня йому стало відомо про те, що 11 квітня 2008 року за реєстровим № 828 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було посвідчено заповіт, відповідно до якого, ОСОБА_5 заповідала цю ж належну їй квартиру №78 в 6.27 по пр. Героїв у ОСОБА_7 відповідачці по справі ОСОБА_2. ОСОБА_4 не погодився з таким заповітом і тому не отримав своєчасно свідоцтво про право на спадщину за законом. З середини 2011 року ОСОБА_4 захворів і тому не зміг займатися підготовкою необхідних документів до суду. Звернутися із заявою до суду вони так і не встигли у зв'язку із тяжкою хворобою ОСОБА_4, який з вересня по жовтень 2012 року знаходився на лікуванні у 4 ГМКБ, де йому була проведена операція; до кінця 2012 року ОСОБА_4В, було проведено ще декілька операцій. 25 травня 2013 року ОСОБА_4 склав на ім'я своєї дружини (позивача) довіреність і доручив їй займатися справами пов'язаними з визнанням заповіту недійсним, але вона не могла займатися цим фізично, оскільки змушена була доглядати тяжкохворого чоловіка. 19 листопада 2013 року ОСОБА_4 помер. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину і 19 серпня 2014 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 8-930 їй було видано свідоцтво про право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2.

Позивач вважає складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу заповіт недійсним, оскільки на період складання заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Факт того, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними підтверджується випискою з історії хвороби № 1448/215, з якої вбачається, що з 24 лютого 2008 року по 17 березня 2008 року ОСОБА_5 знаходилася на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні міської клінічної лікарні № 16 з діагнозом гостре порушення кори головного мозку по типу ішемічного інсульту в ЛСША з правостороннім вираженим геміпарезом на фоні атеросклерозу МНГ, гіпертонічна хвороба III ст., 17 березня 2008 року була переведена в неврологічне відділення 18 міської клінічної лікарні, але в госпіталізації було відмовлено у зв'язку з відсутністю належних умов утримання такої хворої. Такі захворювання її підтвердили і висновки призначеної судом експертизи. Фактично обслуговувати себе ОСОБА_5 не могла. Отже з цих підстав, у момент складання заповіту, а саме 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 не тільки не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а й не могла поставити підпис на заповіті. На підставі цього, позивач вважає за необхідне визнати на 1/4 частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 14 липня 2011 року на 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5, яка померла 14 травня 2010 року.

Про складання заповіту ОСОБА_4 стало відомо 26 серпня 2010 року, але у зв'язку із тяжкою хворобою, яка мала місце з середини 2011 року та по день смерті, він не мав можливості звернутися до суду. Позивач, як спадкоємець після смерті ОСОБА_4, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 19 серпня 2014 року і тільки з цього свідоцтва їй стало відомо, що ще 14 липня 2011 року відповідачка по справі, ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 частини вказаної квартири 78 в б. 27 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську. Таким чином, на думку позивача, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, а тому її порушене право підлягає захисту у судовому порядку.

На її звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1 і 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Заповідач не може, позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Однак, на час відкриття спадщини - на дату смерті матері позивачки, остання не

У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оспорюваний заповіт не відповідає вимогам закону, оскільки заповідач ОСОБА_5 дійсно страждала такими недугами, які б могли б свідчити про відсутність її волевиявлення щодо складання заповіту на користь відповідачки:

ОСОБА_5 на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджується випискою з історії хвороби № 1448/215, з якої вбачається, що з 24 лютого 2008 року по 17 березня 2008 року ОСОБА_5 знаходилася на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні міської клінічної лікарні № 16 з діагнозом гостре порушення кори головного мозку по типу ішемічного інсульту в ЛСША з правостороннім вираженим геміпарезом на фоні атеросклерозу МНГ, гіпертонічна хвороба III ст., 17 березня 2008 року була переведена в неврологічне відділення 18 міської клінічної лікарні, але в госпіталізації було відмовлено у зв'язку з відсутністю належних умов утримання такої хворої. Такі захворювання її підтвердили і висновки призначеної судом експертизи. Фактично обслуговувати себе ОСОБА_5 не могла. Отже з цих підстав, у момент складання заповіту, а саме 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 не тільки не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а й не могла поставити підпис на заповіті.

Вищезазначені обставини підтверджені і описовою частиною та висновками призначеної судом психіатричної експертизи. Так, відповідно до висновків судово-психіатричного експерта № 27 від 12 жовтня 2017 року ОСОБА_5 дійсно на період складання і підписування спірного заповіту виявляла розлад особистості і поведінки внаслідок судинного захворювання головного мозку.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення і прийняття спадщини було здійснено відповідну державну реєстрацію.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочини не відповідає переліченим вимогам закону, хоча і вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Зазначений правочин був належним чином зареєстрований, отримано свідоцтво про право власності на житло за новим власником.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд враховує, що спірна квартира перебуває у володінні відповідача, а тому для повного поновлення порушених прав позивача достатньо визнання недійсним правочину, на підставі якого його було позбавлено його права власності на квартиру, скасування реєстрації та визнання права власності.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобовязання стосовно відповідача відносно заповіту, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити, визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати недійсним заповіт, складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 828, відповідно до якого ОСОБА_5 заповідала квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_2, визнати на ? частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 14 липня 2011 року на ? частини квартири АДРЕСА_5 на імя ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5, що померла 14 травня 2010 року, скасувати реєстрацію права власності на імя ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_5, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені при подачі позову витрати на судовий збір в сумі 1208 грн. 60 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 203, 204, 209, 210, 215, 216, 225, 257, 261, 267, 526, 527, 530, 1235, 1257, 1301 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Визнати недійсним заповіт, складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 828, відповідно до якого ОСОБА_5 заповідала квартиру АДРЕСА_6 ОСОБА_8.

Визнати на ? частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 14 липня 2011 року на ? частини квартири АДРЕСА_5 на імя ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5, що померла 14 травня 2010 року.

Скасувати реєстрацію права власності на імя ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_5.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені при подачі позову витрати на судовий збір в сумі 1208 грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 13 червня 2018 року.

Суддя