Справа № 465/2527/16 Головуючий у 1 інстанції: Масендич В.В.
Провадження № 22-ц/783/5801/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м.Львів

Справа № 465/2527/17

Провадження № 22-ц/783/5801/17

Апеляційний суд Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухваленого у м. Львові 18 листопада 2016 року (суддя Масендич В.В.)

у справі

за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, з участю третьої особи Пятої Львівської державної нотаріальної контори, про розірвання договору довічного утримання та реєстрацію права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_7, з участю третьої особи: Пятої Львівської державної нотаріальної контори, про розірвання договору довічного утримання та реєстрацію права власності. Свої вимоги мотивує тим, що 15 березня 2004 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 391. На підставі даного договору позивач передає у власність відповідачу 1/2 частку цегляного житлового будинку №51 на вулиці Сокільницькій у м.Львові з відповідною частиною до нього господарських будівель та споруд, а відповідач зобовязувався надавати позивачу довічно матеріальне забезпечення та на нього були покладені обовязки, передбачені п.7 договору довічного утримання, а саме: забезпечення позивача житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчуженому будинку; забезпечення позивача щоденним триразовим калорійним харчуванням; забезпечення позивача придатним для носіння одягом та взуттям; здійсненням догляду за позивачем та необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості. Згідно пункту 8 договору, грошова оцінка матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у сумі 100 грн. Зазначає, що з моменту укладення договору довічного утримання відповідач не виконав жодного зобовязання передбаченого договором, не піклується про нього, не забезпечує лікувальними засобами, харчуванням, одягом та взуттям, не здійснює будь-якого догляду, не надає побутових послуг і повністю ігнорує свої обовязки. Добровільно розірвати договір довічного утримання відповідач не бажає. Вказує, що відповідач офіційно зареєстрований в будинку №51 на вулиці Сокільницькій у м.Львові, але проживає в будинку №32 на вулиці Золотій у м.Львові.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2016 року частково задоволено позов.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 15 березня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №391.

Повернуто у власність ОСОБА_6, 1/2 частину цегляного житлового будинку №51 на вулиці Сокільницькій у м.Львові.

Знято заборону відчуження 1/2 частки цегляного житлового будинку №51 на вулиці Сокільницькій в м.Львові, що належала ОСОБА_7, накладену 15 березня 2004 року державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_5 Просить рішення суду змінити в частині повернення у власність ОСОБА_8 1/2 частини цегляного житлового будинку №51 на вулиці Сокільницькій у м. Львові та повернути у його власність 27/100 реальної частки у згаданому будинку. Вказує, що вона набула у власність 1/2 спірного будинку, яка належала її матері ОСОБА_9, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2012 року. Зазначає, що нею у встановленому законом порядку зареєстровано 73/100 частини будинку та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 листопада 2014 року на реальну частку .

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст. 755 цього Кодексу договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Оскільки зміст обов'язків набувача є систематичне матеріальне забезпечення відчужувача, причому в натурі у вигляді житла, харчування догляду і необхідної допомоги, та якщо відповідно до ч.2 ст. 749 ЦК України, обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення і догляду, то спір повинен вирішуватись з урахуванням принципів справедливості та розумності.

З матеріалів справи, а саме з договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 15 березня 2004 року та посвідченого нотаріально, вбачається, що ОСОБА_7 зобов'язувався надавати ОСОБА_6 утримання та догляд довічно, а саме: забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчужуваному будинку; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг, забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості, тощо. Грошова оцінка матеріального забезпечення встановлюється 100 гривень щомісячно. Позивач в свою чергу передав у власність відповідачу належну йому на праві приватної власності 1/2 частину цегляного житлового будинку №51 на вулиці Сокільницькій у м.Львові з відповідною частиною до нього господарських будівель та споруд, позначеного в поверховому плані літерою «А-1». Договір підписано сторонами особисто.

Судом встановлено, що відповідач неналежно виконував свої обов'язки передбачені договором довічного утримання, між позивачем та відповідачем виник конфлікт.

Суд враховує, що окрім гарантованого Конституцією України матеріального забезпечення громадян у випадку їх непрацездатності і по старості, таке забезпечення здійснюється цивільно-правовими способами, одним з яких є договір довічного утримання, невиконання чи неналежне виконання такого договору є прямим порушенням майнових прав людей похилого віку, які потребують в цьому випадку, судового захисту. ОСОБА_6, не маючи можливості в силу свого стану здоров'я, віку, забезпечити свою старість, передавши у власність ОСОБА_7 свою власність, повинен був отримати від останнього належне довічне матеріальне забезпечення, не отримавши такого, він вправі вимагати розірвання договору.

Відповідач підтвердив, що не виконував умови договору довічного утримання у зв'язку із тим, що йому чинились перешкоди у виконанні цих умов, оскільки позивач його не впускає у будинок.

Для розірвання договору довічного утримання мають значення виключно волевиявлення віжчужувача на таке розірвання та факт невиконання або неналежного виконання умов договору. Вина набувача у невиконанні умов договору, так само як і причини, в силу яких ці умови договору довічного утримання ним не виконувались, а також обставин, що перешкоджали набувачу виконувати умови договору правового значення для вирішення питання про розірвання довічного утримання не мають.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання є підставними та підлягають до задоволення, оскільки фактично між сторонами склались такі відносини, які виключають можливість нормального виконання ними зобов'язань за договором.

За умовами договору довічного утримання ОСОБА_6 передав належну йому ? частину цегляного житлового будинку № 51 на вулиці Сокільницькій у м.Львові у власність ОСОБА_7, який зареєстрував за собою право власності на ? вказаного будинку 5 вересня 2012 року.

Власником іншої ? частки цього будинку стала ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9

У нотаріально посвідчених заявах від 2 жовтня 2014 року співвласники визначили приміщення, які вони займають у спірному будинку, та надали згоду на його реконструкцію. 28 жовтня 2014 року співвласники будинку затвердили їх частки у цьому будинку, а саме: 27/100-Вислоцькому О.М., 73/100-Янушкевич Р.І., що стверджується їх спільною нотаріально посвідченою заявою.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Є встановленим, що відчужувач за договором довічного утримання (позивач) не укладав жодних угод щодо зміни його частки у спірному будинку, свого волевиявлення на це він не висловлював. Відтак, поверненню у його власність підлягає 1/2 частина будинку, яка була відчужена за оспорюваним договором довічного утримання, що розірваний судом.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2016 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текс постанови складено 12 червня 2018 року.

Головуючий

Судді