Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 199/7908/16-ц

провадження № 61-1798 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники відповідача: Грицай ВалерійОлександрович, Черкавський Юрій Сергійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року у складі судді Руденко В. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року у складі суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономаря О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання договору поруки припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») було укладено договір поруки на забезпечення зобов'язання за кредитним договором від 15 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_8 та цим же банком, щодо повернення кредиту у сумі 55 000 дол. США до 14 лютого 2033 року або достроково у випадках, передбачених кредитним договором. Зазначає, що банк без отримання на те письмової згоди поручителя збільшив розмір щомісячного платежу за кредитним договором, крім того, договором поруки не передбачено можливості зміни розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. У грудні 2010 року банк направив позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту, заборгованості за процентами, пені та штрафу, а 15 квітня 2011 року нотаріусом вчинено виконавчий напис на суму заборгованості за кредитом. Оскільки вимога про погашення заборгованості до неї як поручителя направлена у лютому 2015 року, вважає, що банк пропустив шестимісячний строк, оскільки, отримавши виконавчий напис нотаріуса, визначив нову дату настання строку погашення заборгованості за кредитним договором.

З урахуванням зазначеного позивач просила визнати договір поруки припиненим та стягнути судові витрати у сумі 580 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у справі відсутні підстави для визнання договору поруки припиненим з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року на користь банку стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором, зазначене судове рішення набрало законної сили. Крім того, додатки до кредитного договору про зміну умов договору підписувала ОСОБА_4 особисто, тобто вона з такими змінами ознайомлювалась та погоджувалась.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, оскільки за наявності судового рішення про стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором відсутні підстави для визнання договору поруки припиненим.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що докази, на які посилається ОСОБА_4 у позові до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки припиненим, у своїй сукупності не досліджувалися у справі № 199/1620/15 про стягнення з поручителів заборгованості, що виключає у цій справі преюдиційність висновків рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року. Також зазначає, що підпис ОСОБА_4 як поручителя у договорі про внесення змін до кредитного договору свідчить лише про отримання екземпляру цієї угоди, ознайомлення з її змістом та згоду з тарифами банку, тобто не підтверджує отримання письмової згоди поручителя на зміну умов кредитного договору. Крім того, банк направляв досудові вимоги до поручителів 18 лютого 2015 року з пропуском строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а особа, яка їх отримувала, не мала на це повноважень.

Відзив на касаційну скаргу, поданий ПАТ «Укрсоцбанк» у лютому 2018 року, мотивований тим, що договір поруки продовжує діяти у зв'язку з рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року, яким на користь банку з поручителів стягнуто заборгованість за кредитним договором. Також зазначає, що про всі зміни до кредитного договору поручителі були повідомлені та надали на такі зміни свою згоду, підписавши додаткові угоди до кредитного договору від 5 лютого 2009 року про зміну процентної ставки до 11,4 % та від 3 жовтня 2014 року про продовження строку дії договору до 14 лютого 2033 року, а заборгованість за кредитним договором нараховувалась за процентною ставкою 10,9 %, як передбачено умовами первісного кредитного договору. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності, оскільки посилається на факти, що мали місце в 2009 році. За цих підстав просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Суд встановив, що 15 лютого 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 5/988, за умовами якого позичальник отримав кошти для придбання квартири у сумі 55 000 дол. США.

Того ж дня між банком та позивачем було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язувалась відповідати перед ПАТ «Укрсоцбанк» за належне виконання позичальником зобов᾿язань за зазначеним кредитним договором.

ОСОБА_8 свої зобов'язання за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 5/988 не виконав та допустив заборгованість за тілом кредиту і процентами.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року у справі № 199/7908/16-ц задоволено позов ПАТ «Укрсиббанк», стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 5/988 у сумі 2 360 937,62 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 червня 2017 року зазначене рішення залишено без змін.

Згідно зі статтею 14 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

ОСОБА_4 подано до суду копію судових рішень у справі № 199/7908/16-ц, на рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року є відмітка про набрання ним законної сили.

Ураховуючи те, що рішення суду, яким задоволено вимоги кредитора до поручителя та стягнуто заборгованість за кредитним договором, набрало законної сили, у встановленому законом порядку не скасовано та ОСОБА_4 цих обставин не спростовує, правових підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, для припинення договору поруки немає, а висновки суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову є правильними і такими, що узгоджуються з правовими висновками, висловленими Верховним Судом України у постанові від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199 цс 16.

Доводи касаційної скарги про те, що договір поруки є припиненим з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя (частина перша статті 559 ЦК України), є безпідставними, оскільки позивач як поручитель ознайомлювалась зі змінами умов кредитного договору та підписавши додаткові угоди від 5 лютого 2009 року та від 3 жовтня 2014 року до кредитного договору погодилась відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком ОСОБА_8 у вигляді кредиту на змінених умовах кредитування з кінцевим терміном повернення всієї суми до 14 лютого 2033 року.

З цих підстав не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги, що підпис на додаткових угодах не є згодою поручителя на зміну умов кредитного договору, ураховуючи, що позивач не спростовує факту підписання нею додаткових угод.

Посилання у касаційній скарзі на те, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року ухвалювалось без повного з'ясування обставин справи, є неприйнятними, оскільки фактично стосуються розгляду іншої справи № 199/1620/15, судові рішення у якій можуть бути предметом касаційного розгляду в разі їх оскарження позивачем у встановленому законом порядку. Крім того, судовим рішенням заборгованість за кредитом уже стягнута з позичальника та поручителів, а умовам кредитного договору і договору поруки надана належна правова оцінка, зазначені обставини не доказуються та не можуть оспорюватись при розгляді цієї справи.

Крім того, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 цього Кодексу.

У частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Судове рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє поручителя від виконання взятих на себе зобов'язань, водночас, рішення суду підтверджує наявність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Доводи касаційної скарги про те, що банк направив досудові вимоги лише у лютому 2015 року, не мають визначального значення у розгляді цієї справи, оскільки є оспорюванням позивачем обставин, установлених у справі № 199/1620/15.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик