Справа № 206/5483/15-ц
Провадження № 2-п/206/8/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.06.2018 м. Дніпро
Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі: суддя Маштак К.С., за участю секретаря судового засідання Мороза К.Т., відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро заяву про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 у цивільній справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
24.05.2018 відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення у зв'язку з тим, що справа була розглянута без його присутності, в порушення ст. ст. 128, 130 та ст. 190 ЦПК України, заявник мотивував тим, що судом при розгляді справи не було направлено на адресу відповідача матеріали по цивільній справі, а саме: копію ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками. Також, відповідач вважав, що обставини, встановленні у судовому рішенні не відповідають дійсності, оскільки між позивачем та відповідачем насправді було укладено договір про відкриття картрахунку, а не кредитний договір. За умовами укладеного договору, відповідач був зобов'язаний повернути картку після звільнення (п. 6.1.). Таким чином, звільнившись у 2006 році відповідач повернув банку картку. Окрім того, термін дії картки складав два роки, а термін договору припинявся через 6 місяців після спливу терміну дії картки. Отже, відповідач вважав, що позивач пропустив строк позовної давності ще у 2011 році. Крім того, відповідач звернув увагу, що у 2014 році позивач вже звертався до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення вказаної заборгованості, де в задоволенні вимог було відмовлено, а тому під час прийняття до свого провадження позову у цивільній справі, суд мав відмовити у відкритті провадження або закрити його. Також, відповідач зазначив, що аби вдруге отримати рішення по одному і тому ж предмету спору, в позовній заяві представник позивача свідомо зазначив недостовірну інформацію, а саме його адресу. Про наявність оспорюваного рішення відповідач дізнався 24.05.2018 після того як 23.05.2018 отримав по пошті постанову про відкриття виконавчого провадження за вказаним рішенням. Керуючись викладеним, відповідач просив переглянути заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2015 та скасувати, справу призначити до розгляду.
Відповідач у судовому засіданні заяву підтримав та просив суд скасувати заочне рішення.
Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Вивчивши надані документи, перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача, суд вважає, що заява про перегляд заочного рішення не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Відповідно до чинного законодавства, ст. 288 ЦПК України передбачає, що скасування заочного рішення суду можливе за умов, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, для встановлення підстав для скасування заочного рішення або залишення заяви про перегляд без задоволення, суд має встановити, поважність причин неявки відповідача та неповідомлення про це суд і те, що докази, на які посилається відповідач, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Окрім того, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, є частиною національного законодавства України.
На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».
Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Обґрунтовуючи підстави для скасування заочного рішення, відповідач у заяві про перегляд заочного рішення зазначив, що розгляд справи в результаті якого було ухвалено заочне рішення було проведено поверхово, через відсутність доказів з боку відповідача (копії рішення суду де ПАТ "КБ "ПРИВАТБАНК" було відмовлено у позовних вимог), ненадання яких обумовлено неявкою відповідача у судові засідання, який не був повідомлений про розгляд цивільної справи, а також, невідповідністю фактичних обставин з обставинами встановленими за заочним рішенням суду, зокрема щодо укладення карткового/кредитного договору.
На підтвердження обставин викладених у заяві про перегляд заочного рішення, а також, заперечень проти позовних вимог, відповідач долучив копії постанови про відкриття виконавчого провадження, копію резолютивної частини рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2014 за яким ПАТ КБ «Приват Банк» було відмовлено у задоволенні позову, роздруківку такого рішення суду з Реєстру судових рішень.
Вирішуючи питання про перегляд заочного рішення суд виходить, також, із то що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Статтями 77 - 80, 95 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а також, порядок їх подання.
Таким чином, аналізуючи текст документів, долучених відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення, суд приходить до висновку про відхилення таких доказів з огляду на порушення порядку їх подання, а саме: належного засвідчення копії рішення суду, відсутності у такому рішенні відмітки про набрання ним чинності.
Крім того, суд також, не погоджується із доводами відповідача щодо його неповідомлення про розгляд даної цивільної справи про стягнення з нього заборгованості. Такого висновку серед іншого суд дійшов виходячи із ч. 5 ст. 74 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент ухвалення заочного рішення, яка передбачала, що судова повістка, фізичним особам, разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі, а у разі відсутності такої - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Отже, враховуючи поштові повідомлення, наявні у матеріалах цивільної справи, які повернулись на адресу суду з відміткою про закінчення терміну зберігання, а також, відомості адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України, згідно яких адреса проживання відповідача зареєстрована за адресою на яку судом були неодноразово були направлені судові повістки та які повертались за закінченням строку зберігання, суд вбачає у діях відповідача зловживання своїм правом щодо отримання кореспонденції з метою в подальшому мати підстави для поновлення строків на оскарження та перегляд.
Виходячи з вище викладеного суд дійшов висновку, що відповідач був повідомлений про розгляд даної цивільної справи належним чином, протилежного відповідач не довів.
Що ж до посилань відповідача на невідповідність дійсних обставин з обставинами, які встановлені за заочним рішенням, суд такі твердження, також, має відхилити, оскільки таким договором, укладеним 02.06.2005 між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1, а саме п.п.1.1., 2.2. передбачено, що на відкритий картковий рахунок встановлюється кредитний ліміт, також, встановлено базову ставку і т.і.
Таким чином, вказаний укладений між сторонами договір мав у собі ознаки кредитних зобов'язань, як наслідок прав та обов'язків щодо надання та повернення коштів.
Виходячи з вищевикладеного, зі сторони відповідача в обґрунтування своїх вимог та заперечень не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу, та або інформацію про неможливість її надати, не заявлено жодного клопотання про витребування та/або забезпечення таких доказів. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено той факт, що обставини на які посилається відповідач, та які не підтверджені жодним доказом, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Суд звертає увагу, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Інститут заочного провадження спрямований також на розвиток ч. 1 ст. 44 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.
Таким чином, заочне провадження є додатковою гарантією позивачеві від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу, дотримання судами строків розгляду справи.
З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про перегляд рішення відповідача, а тому заява залишається без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258-260, 284-288, 353 ЦПК України суд,-
Заяву відповідача про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення у формі ухвали складено 08.06.2018.

Cуддя К.С. Маштак