Справа № 755/9002/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

за учсасті секретаря Бурячек О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на транспортний засіб та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з вимогою витребувати у ОСОБА_3 належний позивачу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 22.02.2004 року автомобіль марки LEXUS CX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору та передати його позивачу ОСОБА_1; визнати за позивачем - ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки LEXUS CX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору; зареєструвати та поставити на облік автомобіль марки LEXUS CX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору на ОСОБА_1, що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, вкладених у позовній заяві, пояснила, що 22 лютого 2014 року ОСОБА_4 разом зі своєю, придбав автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 у місті Донецьк, в подальшому даний автомобіль було зареєстровано на праві власності за Позивачкою, після реєстрації даного автомобіля, ним користувався ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_7. Після початку бойових дій, ОСОБА_4 виїжджав з міста Донецьк, проте автомобіль на зберігання передав знайомому ОСОБА_5, який зобов'язався зберігати автомобіль доки ОСОБА_4 не повернеться, разом з автомобілем було передано два ключі, брилки із сигналізацію та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. В лютому 2015 року ОСОБА_4 виявив бажання перевезти автомобіль до міста Київ для особистого використання, проте ОСОБА_5 повідомив про неможливість надати йому автомобіль. Протягом двох місяців, не дочекавшись обґрунтованої відповіді від ОСОБА_5, ОСОБА_4, відчувши побоювання щодо втрати автомобіля, звернувся з відповідним запитом до Центру №1 з надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Маріуполь та Новоазовського району при УДАІ ГУМВД України в Донецкій області, з відповіді якої вбачається, що згідно комп'яютерної бази РПС та НАІС ДДАІ МВС України за гр.. ОСОБА_1 22.02.2014 року був зареєстрований автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, з 28 жовтня 2014 року даний автомобіль було переєстровано на гр.. ОСОБА_2, згідно довідки - рахунку ВІА 515091 від 28.10.2014 року, виданої ТОВ «Форвардавто - 2», без зняття з обліку. Представник позивача зазначила, що позивачка ОСОБА_1 не вчиняла зовсім ніяких дій щодо відчуження автомобіля, тому, ОСОБА_8 звернувся з заявою до відділу поліції за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом, під час досудового розслідування було встановлено, що автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 було перереєстровано на нового власника ОСОБА_3, у зв'язку з тим, що виникла необхідність повернення автомобіля законному та добросовісному власнику, тому позивач, посилаючись на ст.. 387 ЦК України, вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Відповідач ОСОБА_3 та його уповноважені представники - ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому засіданні просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи (а.с. 116-119).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові поясенння (заперечення) не скористався.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_3 та його уповноважених представників - ОСОБА_9 та ОСОБА_10, пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як з'ясовано судом, 18 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Форвардавто-2» було укладено Договір комісії (надання посередницьких послуг у торгівлі автомобілями), відповідно до умов якого, Комісіонер приймає на комісію для подальшої реалізації автотранспортний засіб, номерний агрегат, що належить йому на підставі технічного паспорту НОМЕР_3. Комітент доручає, а Комісіонер зобов'язується за винагороду здійснити за рахунок Комітента продаж автотранспортного засобу, автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2. (а. с. 11-12)

Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ст. 1014 ЦК України Комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 3.1 Договору комісії, сторони погодили, що встановлена Комітентом ціна транспортного засобу, номерного агрегату зазначеного у п. 2.1, згідно з експертною оцінкою становить 400000,00 грн.

Згідно довідки №4080088, виданої Управлінням державної автоінспекції Центр ДАІ 1405 (ЦНППВАЗ-1 м. Маріуполь), відповідно до комп'ютерного обліку, станом на 18.11.2014 року, за гр.ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований транспортний засіб автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску. Під арештом не знаходиться, по системі «Розшук», «Угон - Україна» не значиться. (а.с. 121)

Відповідно до Довідки - рахунку серії ВІА №515091, виданої ОСОБА_2, про те, що йому продано і видано легковий автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) № НОМЕР_3 вартістю 400000,00 грн. (а.с. 6)

Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №45516608Є, виданого 01.11.2014 року на запит ОСОБА_2 відносно автомобіля марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, в Державному реєстрі обтяження рухомого майна інформація відсутня. (а.с 123)

Згідно довідки №4135665, виданої Управлінням державної автоінспекції Центр ДАІ 1405 (ЦНППВАЗ-1 м. Маріуполь), відповідно до комп'ютерного обліку, станом на 01.11.2014 року, за гр.. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований транспортний засіб автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску. Під арештом не знаходиться, по системі «Розшук», «Угон - Україна» не значиться. (а.с. 125)

01 листопад 2014 року ОСОБА_2 зняв з обліку транспортний засіб автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску, та видано державний реєстраційний номер НОМЕР_4, що підтверджується заявою №51205589 від 01.11.2014. (а. с. 127)

02 листопада 2014 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_12, бути його представником в усіх організаціях, установах, підприємствах незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекції, з усіх питань щодо володіння, користування, розпорядження належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5, виданого Центр ДАІ 1405 від 28 жовтня 2014 року, автомобілем марки LEXUS GX 460, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, транзитний номер НОМЕР_4, знятого з обліку ВРЕВ міста Києва 01 листопада 2014 року. (а. с. 145)

Відповідно до Довідки - рахунку серія ВІА №927972, видана ОСОБА_3, про те, що йому продано і видано автомобіль марки LEXUS GX 460 номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) НОМЕР_5, вартість транспотного засобу - 320000,00 грн. (а.с. 147)

22 листопада 204 року ОСОБА_3 звернувся з заявою №53080382 до Начальника ВРЕР-12 УДАІ в місті Києві з вимогою провести «Вторинну реєстрацію ТЗ, придбаного в торговельній організації», відповідно до якої, у ОСОБА_3 було вилучено транзитний номер НОМЕР_4 та виданий транзитний номер НОМЕР_6. (а. с. 140)

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Статтею 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Так, Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.

До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов'язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Таким чином, при вирішення даного спору позивачем має бути доведено факт права власності позивача на спірне майно, індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявності майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутності у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. З п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі № 6- 327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Між тим, Постановою Верховного суду України від 17.12.2014 року по справі № 6- 140цс14 встановлено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Така сама правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі за № 6-53цс12.

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально- визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування.

Обираючи спосіб захисту порушщеного права, позивач посилається на положення ст.387 Цивільного кодексу України, якою передбачено право власника ваитребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповіідної правової підстави заволоділа ним, мотивуючи тим, що вона, як вланик транспортного засобу, не мала наміру відчуджувати автомобіль, який вибув із її володіння поза її волею, будь-яких договорів, заяв та інших документів, які повязані з відчудженням транспортного засобу вона не підписувала, дізнавшись про перерестрацію транчпоного засобу на іншу особу, відразу звренудлась джол правовохороних органів.

Частиною 3 статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що для додержання вимоги яка є необхідною для чинності правочину, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Сторони такого правочину не зобов'язані виконувати його умови, причому навіть і тоді, коли суд не визнає його недійсним. Однак це не означає, що потреби в необхідності визнання нікчемного правочину недійсним може й не виникнути. Така потреба може виникнути, якщо сторони виконали певні умови нікчемного правочину, якщо він нотаріально посвідчений, якщо він порушує права третіх осіб, якщо він зареєстрований у державних органах тощо.

У таких випадках рішенням суду можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати реєстрацію тощо.

За встаноених обставин, суд вважає доведеним той факт, що правовою підствою відчудження позивачем ОСОБА_1 транспортного засобу - автомобіля марки LEXUS GX 460, номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, слугував Договір комісії (надання посередницьких послуг у торгівлі автомобілями) від 18 листопада 2014 року, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Форвардавто-2», на момент звернення з цим позовом до суду позивачем не надано доказів, які мали підтвердити вчинення дій, повязаних з оспорюванням вказаного правочину, серед іншого визанння його недійсним в судовому порядку, в той же час право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Висуваючи заперчення щодо недотримання сторонами договору всіх істотних умов договору даного виду, позивач посилається на те, що договір та супутні йому документи позивач не підписувала, однак доведення цих обствин може слугувати підствою для визанння недійсним договору у встановленому законодавством порядку, тому враховуючи презумцію правомірності правочину позивач не є власником спірного майна, яке відчуджено на підставі договору, тому відсутні підстави для застовуання такого способу захисту як витребування майна із чужого незаконного володіння.

Окрім викладеного, стосовно поняття "волі" в контексті ст. 387 ЦК України, суд звертає увагу, що не будь-яке порушення порядку вибуття із володіння власника або особи, якій передано майно у володіння, є підставою для витребування його від добросовісного набувача, а лише пов'язане із дефектом волі. Вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника.

Свідок ОСОБА_11, директор ТОВ «Форвардавто-2», в судовому засіданні підтвердив факт укладання Договору комісії (надання посередницьких послуг у торгівлі автомобілями) від 18 листопада 2014 року, предметом договору було саме вчинення з боку юридичної оосби дій, спрямованих на реалізацію переданого ОСОБА_1 транспортного засобу, наголошував на правомріності укладеного між сторонами договору та виконання з боку юридичної особи договірних зобов'язань в поному обсязі, також підтвредив, що позивач не осопорювала цей договір у встановленому законом порядку, щодо питань правомірності укладання договору та його виконання він давав свої пояснення в рамках кримінального провадження.

В свою чергу свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що дотримуючись встановленої процедудри перед придбанням трансопрного засобу перевірив у власника майна, на той час ОСОБА_2, наявність всіх необхідні документи, пересвідчився про вісутність заборон та арештів на траспортний засіб, тому у нього не виникало жодних сумнів щодо правомріності володіння ОСОБА_2 транспортним засобом, який в пождальшому свідок особисто продав ОСОБА_3, якого вважає добросовісним набувачем.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

При вирішенні даного спору, суд не вбачає пісдтав для задоволення вимог щодо визання за позивачем права власності на автомобіль марки LEXUS CX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору, зареєструвати та поставити на облік автомобіль марки LEXUS CX 460 номер кузова НОМЕР_1, 2010 року випуску білого кольору на ОСОБА_1, оскільки позивачем не наведено правових підстав для визання права вланості на транспортний засіб, який вибув з володіняня позивача на пісдтаві договору комісії, який на даний час сторонами договору не оспорюється, інших підстав для відновлення порушених прав позивача у такій спосіб судом не встановлено, тому відповідно відсутні підстави для вирішення питання про зобов'язання не визначного кола осіб зареєструвати та поставити на облік траснпортний засіб, ці вимоги є похідними та залежать від доведення підстав набуття права вланості на трансопний засіб.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викалден, суд приходить до виснорвку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на транспортний засіб та зобов'язання вчинити певні дії, є необґрунтованим та таким, що непідлягає задоволенню в поному обсязі.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витра, оскільки судом ухваленог рішення про відмову у задленні позову в поному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 15,32, 202-204, 215, 220, 317, 319, 334, 387, 388, 392, 627, 628,638, 640, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-82, 89, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

Відмовити у задволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на транспортний засіб та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ч.1 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя