Житомирський апеляційний суд
Справа №285/941/17 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 46 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №285/941/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки і піклування Новоград-Волинської міської ради про позбавлення осіб права користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Заполовської Т.Г. у м Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08.07.2017 (а.с. 102 том 1) просила позбавити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 права користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка знаходиться за тією ж адресою. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. У належному їй будинку проживають та зареєстровані відповідачі. На вказану адресу вона направляла відповідачам вимогу про виселення та зняття з реєстрації, проте вимога виконана не була. На теперішній час реєстрація в належному їй помешканні сторонніх осіб перешкоджає їй у користуванні власним майном та позбавляє можливості розпоряджатися ним, чим порушуються її права як власника. У зв'язку з наведеним просила позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Вирішено позбавити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги ту обставину, що на розгляді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває цивільна справа про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме про перехід права власності на предмет іпотеки, де відповідачами є ОСОБА_1 та державний реєстратор Баренко Є.О., та безпідставно не зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням за наслідками розгляду цієї справи. Зазначає, що запис про реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_1 було здійснено за відсутності згоди органу опіки та піклування. Вважає, що таким чином суд не встановив фактичні обставини справи та дійсного власника житлового будинку.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування немає. Вказує, що судом першої інстанції неодноразово зупинялося провадження у справі до розгляду інших справ за позовом відповідачів з метою встановлення правомірності набуття нею права власності на будинок АДРЕСА_1. Зазначає, що оскільки вона набула право власності на зазначений будинок в установленому законом порядку, тому відповідачі, як члени сім'ї колишнього власника, із припиненням права власності останнього на житло також втратили право користування цим майном.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 22.11.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, укладено договір позики грошових коштів, згідно умов якого ОСОБА_1 позичила ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, 1 650 000грн. строком до 01.11.2012.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики 22.11.2011 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, передав належні йому на праві власності житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 в іпотеку ОСОБА_1, що підтверджується нотаріально посвідченим та зареєстрованим в реєстрі за №9503 договором іпотеки ( а.с. 139 том 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 18.02.2016 ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок №23-І по вул. Чайковського у м. Новоград-Волинському Житомирської області та земельну ділянку площею 0,0531 га за тією ж адресою із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 6-7, 154-159 том 1).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчать дані картотеки відділу ведення реєстру територіальної громади Новоград-Волинської міської ради (а.с.71-76 том 1).

Оскільки в належному ОСОБА_1 житлі зареєстровані відповідачі, остання 14.04.2016 звернулася до них із вимогою усунути перешкоди у користуванні майном, добровільно виселитись із будинку та знятися з реєстрації місця проживання, а також забрати усі особисті речі (а.с. 9, 94-101том 1, а.с.51том 2). Проте відповідачі вимогу ОСОБА_1 не виконали, у зв'язку із чим остання звернулася до суду за захистом свого права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 є законним власником житла, а діями відповідачів порушені її майнові права, встановлені положеннями ст.41 Конституції України, ст. 321, 387 ЦК України, тому вони підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушеного її права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного правового висновку 16 листопада 2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої, другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Виходячи із наведеного, встановивши, що житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Новоград-Волинському вибув із власності ОСОБА_3 та перейшов у власність ОСОБА_1, тому ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, малолітні ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є членами сім'ї колишнього власника, також втратили право користування житловим приміщенням.

Таким чином, відповідачі,залишившись проживати у належному ОСОБА_1 житлі, порушують її право власності, яке підлягає захисту в порядку ст. 391 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення по справі виходив із того, що ОСОБА_1 є одноосібним власником будинку №23а по вул. Чайковського в м. Новоград-Волинському. Водночас вказує, що вказане питання є спірним, оскільки законність внесення відомостей про право власності позивачки у Державний реєстр оспорюється у суді, а під час розгляду цієї справи суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі до вирішення зазначеного вище спору.

Доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції провадження у справі неодноразово зупинялось у зв'язку із розглядом інших справ, рішення по яких могли б вплинути на результат розгляду цієї справи.

Так, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.03.2017, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 03.07.2017 у задоволенні позову по цивільній справі №285/3663/16 ОСОБА_3 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на предмет іпотеки відмовлено (а.с.85-87 том1).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.03.2017, яке набрало законної сили, у задоволенні позову по цивільній справі №285/1632/16 ОСОБА_3 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено (а.с.80 том1).

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03.03.2018 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державного реєстратора відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Житомирської міської ради Баренка Є.О. Житомирського МУЮ, Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту Реєстрації Житомирської міської ради про визнання реєстраційних дій протиправними та скасування записів (щодо реєстрації права власності ОСОБА_1.) відмовлено (а.с. 225-231 том 1). Вказане судове рішення набрало законної сили (а.с.232 том1).

Відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі суд послався на розумність строків розгляду справи судом. Із матеріалів справи вбачається, що справа в проваджені суду перебуває із березня 2017 року.

Судовими рішеннями, які містяться в матеріалах справи встановлені обставини правомірності вимог позивачки. В ході розгляду спору суд надавав можливість сторонам захистити свої права у різний спосіб, двічі зупиняючи провадження по справі та відкладаючи розгляд з метою вирішення питання щодо укладення мирової угоди, у зв'язку із чим розгляд справи тривав близько 1,5 року.

Розумність тривалості судового розгляду повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявників (рішення у справі «Фридлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).

Рішенням ЄСПЛ від 03 травня 2018 року у справі «Коваленко та інші проти України» встановлено порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв'язку з надмірною тривалістю цивільних проваджень, що не відповідало вимозі «розумного строку», та у зв'язку з відсутністю у заявників ефективного засобу юридичного захисту, що не вимагає вжиття додаткових заходів індивідуального характеру.

Водночас суд зауважує, що як позивач, так і відповідач мають рівні права перед законом і судом. Так, у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008, зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], заява № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, серія A № 208-B, п. 33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, серія A № 245-C, п. 26; та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

А тому тривалий розгляд цієї справи, звернення до суду відповідачів з різними позовами з метою усунення підстав для задоволення пред'явлених до них вимог, ставить позивача в нерівне становище з відповідачами, яка через надмірний період розгляду справи позбавлена можливості захисту своїх прав.

Відмова в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з пред'явленням чергового позову відповідачем ОСОБА_4 не свідчить про безповоротну втрату для неї (ОСОБА_4Л.) можливості захистити свої права, оскільки таке право передбачено Главою 3 розділу V ЦПК України ( перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами) за наявності підстав такого перегляду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що запис про реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_1 було здійснено за відсутності згоди органу опіки та піклування апеляційний суд вважає безпідставними у цій справі, оскільки зазначені обставини досліджувались у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного реєстратора відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Житомирської міської ради Баренка Є.О. Житомирського МУЮ, Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту Реєстрації Житомирської міської ради про визнання реєстраційних дій протиправними та скасування записів (щодо реєстрації права власності ОСОБА_1.) і їм уже дана відповідна правова оцінка в судовому рішенні Житомирського окружного адміністративного суду від 03.03.2018, яке набрало законної сили.

Зважаючи на вищенаведене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 390,391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.12.2018.

Головуючий Судді