Головуючий суду 1 інстанції - Осіпенко Л.М.
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 426/9660/18
Провадження № 22-ц/810/282/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Коротенка Є.В.,

суддів: Дронської І.О., Луганської В.М.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

участники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 липня 2018 року (ухвалене у складі судді Осіпенко Л.М.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики та 3% річних,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Сватівського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики та 3% річних.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 09.04.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від позивача 5000 доларів США, які зобов'язався повернути до 09.04.2016 року.

Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів було засвідчено власноручною розпискою відповідача від 09.04.2015 року.

В строк до 09.04.2016 року ОСОБА_3 не повернув позивачу грошові кошти, чим порушив взяте на себе зобов'язання.

Тому ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 09.04.2015 року в сумі 131268 грн. (з урахуванням курсу НБУ) та, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, три проценти річних в сумі 7 560 грн. 13 коп.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 04.07.2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, звернулася до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи постановлене судове рішення, виходив з того, що відповідач не повернув позивачеві позику, тому позивач має право на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо з наступних підстав.

У відповідності до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Встановлено, що 09.04.2015 року між сторонами у справі було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, які зобов'язався повернути до 09.04.2016 року.

Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів було засвідчено власноручною розпискою відповідача від 09.04.2015 року (а.с.11).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються учасниками справи.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 здійснив з платіжної картки № НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 наступні платежі: 13.05.2016 року - 40 000 грн.; 31.05.2016 року - 60 000 грн.; 03.08.2016 року - 100 000 грн.(а.с.138-140).

Вказані платежі успішні та зараховані на рахунок одержувача - ОСОБА_2 (а.с.138-141).

Встановлено, що у провадженні Сватівського районного суду Луганської області знаходиться інша цивільна справа (№ 426/20925/17) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошового боргу. Розгляд цієї справи не закінчено, рішення не ухвалене.

Предметом розгляду цієї справи спірні правовідносини щодо договору позики, укладеного між сторонами 30 квітня 2015 року та за яким ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 1540 доларів США та 24 000 грн. Строком повернення позики визначено 01.04.2016 року (а.с.118-137).

Згідно курсу НБУ станом на 13.05.2016 року 100 доларів США коштували 2531.2938 грн.; на 31.05.2016 року - 2516.6002 грн.; на 03.08.2016 року - 2482.3176 грн.

Тобто у перерахунку за курсом НБУ станом на відповідну дату ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 шляхом здійснення банківського переказу:

-13.05.2016 року - 1580, 22 доларів США;

-31.05.2016 року - 2384, 16 доларів США;

-03.08.2016 року - 4028,49 доларів США.

Таким чином встановлено, що за період з 13.05.2016 року по 03.08.2016 року ОСОБА_3 сплачено ОСОБА_2 грошову суму у гривнях, еквівалентну (у перерахунку за курсом НБУ) 7992,87 доларам США. (1580,22 + 2384,16 + 4028,49).

Згідно пояснень відповідача та його представника, 13.05.2016 року ОСОБА_3 сплата грошових коштів здійснювалася з метою часткового погашення боргу за договором позики, укладеним між сторонами 30 квітня 2015 року, а саме - в частині боргу в розмірі 1580,22 доларів США (з урахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України).

Із 60 000 грн., сплачених ОСОБА_3 31.05.2016 року, 24 923 грн. пішло на погашення залишку боргу за договором позики, укладеним між сторонами 30 квітня 2015 року (з урахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України).

Відповідно, залишок сплаченої ОСОБА_3 31.05.2016 року суми - 35 077 грн., у перерахунку за курсом НБУ (2516.6002 грн. за 100 доларів США) становив 1393,82 доларів США та був спрямовані відповідачем на часткове погашення боргу за договором позики, укладеним між сторонами 09 квітня 2015 року.

Як вже було встановлено, ОСОБА_3 03.08.2016 року було перераховано позивачеві (за курсом НБУ) 4028,49 доларів США та вказані грошові кошти були спрямовані на погашення залишку боргу за договором позики, укладеним між сторонами 09 квітня 2015 року (з урахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України).

Таким чином, станом на 03.08.2016 року ОСОБА_3 з платіжної картки № НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 шляхом банківських переказів було сплачено на погашення боргу за договором позики, укладеним між сторонами 09 квітня 2015 року, 5422,31 доларів США (1393,82 + 4028,49), що у доларовому еквіваленті перевищує розмір суми, яку ОСОБА_2 просив стягнути за позовом.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо невизначеності призначення здійснених ОСОБА_3 банківських переказів (платежів) та щодо можливого відкликання платником платіжного доручення (скасування платежів) апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки факт зарахування грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 у повній мірі підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.141). Крім того, позивачем не надано суду жодних доказів щодо можливого іншого призначення платежів, здійснених відповідачем 13.05.2016 року, 31.05.2016 року, 03.08.2016 року на його користь.

Також не є обгрунтованим посилання позивача на наявність у нього до сих пір боргової розписки ОСОБА_3 від 09.04.2015 року, оскільки із системного аналізу ст.545 ЦК України та з огляду на обраний боржником спосіб виконання зобов'язання вбачається, що борговий документ при виконанні зобов'язання може бути повернутий кредитором за вимогою боржника.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_2 від 23.03.2018 року не підлягають задоволенню в цілому, оскільки боргове зобов'язання ОСОБА_3 перед позичальником припинене його виконанням у відповідності до приписів ст.599 ЦК України.

При цьому колегія суддів зауважує, що передбачена ч.2 ст.625 ЦК України сума 3 % річних ОСОБА_3 вже сплачена позивачеві у добровільному порядку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а, згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України - порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04.07.2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики та 3 % річних відмовити.

Крім того, приймаючи до уваги положення п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат 2082 грн.- суму судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги (а.с.65).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 липня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики та 3 % річних відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на відшкодування судових витрат 2082 (дві тисячі вісімдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 30 листопада 2018 року.

Головуючий Є.В. Коротенко

Судді: І.О. Дронська

В.М. Луганська