Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 705/5028/15-ц

провадження № 61-15572св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2016 року у складі судді Гончарука В. М. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Качана О. В., Захарової А. Ф., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 421 002, 32 грн.

Вимоги позову обґрунтовувались тим, що 19 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого у спірних правовідносинах є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 31 000, 00 дол. США з розрахунку 12, 50 % річних на строк з 19 вересня 2008 року до 19 вересня 2018 року включно. ВАТ «Сведбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного договору поруки від 19 вересня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3

Позичальник умови кредитного договору протягом тривалого періоду часу належним чином не виконувала, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість, а тому банк звернувся до суду з позовом.

ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ПАТ «Дельта Банк» про припинення договору поруки як зобов'язання за договором поруки

від 19 вересня 2008 року.

Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що договором поруки, укладеним між ним, ОСОБА_3, та банком, не встановлено строку, після якого порука припиняється. Останній платіж позичальник вчинила 09 вересня 2014 року, у зв'язку з чим, починаючи з 11 жовтня 2014 року, виникла заборгованість за кредитом. Тому перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя розпочався 11 жовтня 2014 року та закінчився 11 квітня 2015 року. Саме в цей період банк мав право звернутись до нього як поручителя про дострокове повернення кредиту. Позивач просив суд відмовити ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2008 року № 2305/0908/45-002 та визнати припиненою поруку як зобов'язання за договором поруки від 19 вересня 2008 року № 2305/0908/45-002-Р-1.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 421 002, 32 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання припиненою поруки як зобов'язання за договором поруки від 19 вересня 2008 року № 2305/0908/45-002-Р-1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що у зустрічному позові ОСОБА_3 зазначив, що позичальник ОСОБА_4 з вересня 2014 року припинила погашати кредит. Останній платіж нею здійснено 09 вересня 2014 року, у зв'язку з чим, починаючи з 11 жовтня 2014 року, виникла заборгованість за кредитом. Тим самим ОСОБА_3 визнав наявність заборгованості за кредитним договором.

В оцінці строку дії поруки суд виходив з того, що оскільки кредитним договором від 19 вересня 2008 року № 2305/0908/45-002 чітко визначений строк виконання основного зобов'язання шляхом визначення строку повного погашення кредиту до 19 вересня 2018 року включно, то позов, пред'явлений ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, є обґрунтованим, підтвердженим належними та допустимими доказами, поданий у межах строку дії поруки, який встановлений сторонами в договорі поруки. Суд першої інстанції не встановив наявності підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування чи зміни судового рішення. Заявником в апеляційній скарзі наведена єдина підстава для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у позові - пропуск строку звернення з вимогою до поручителя, яка не ґрунтується на вимогах закону, оскільки основне зобов'язання закінчується 19 вересня 2018 року, а позов пред'явлено 17 вересня 2015 року, тобто позов пред'явлено під час дії як основного зобов'язання, так і дії договору поруки.

Крім того, 21 серпня 2015 року позивач направив відповідачу досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, а 17 вересня 2015 року звернувся до суду з відповідним позовом. Таким чином, позивач у місячний строк з дня пред'явлення вимоги про дострокове погашення кредиту звернувся з вимогою до поручителя, що спростовує доводи апеляційної скарги про пропуск строку звернення до поручителя.

Апеляційний суд зробив висновок, що посилання заявника на початок перебігу шестимісячного строку через місяць з дня останньої оплати за основним зобов'язанням, з 11 жовтня 2014 року, не ґрунтується на вимогах матеріального закону. Пропуск боржником чергового платежу за кредитом надає кредитору право, а не обов'язок пред'являти вимогу і не впливає на перебіг шестимісячного строку на пред'явлення вимоги до поручителя.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що у пункті 10 договору поруки встановлено, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням, що не є встановленням строку дії поруки, оскільки суперечить вимогам статей 251, 252 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Поряд з установленням строку дії кредитного договору, сторони встановили й строки виконання ОСОБА_4 окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі кредитного договору. Строк виконання кожного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає відповідного числа останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, як передбачено статтею 253 ЦК України.

ПАТ «Дельта Банк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що відповідно до пункту 1 договору поруки строк його дії встановлено до 19 вересня 2018 року, який пов'язується зі строком дії кредитного договору, а згідно з пунктом 10 договору поруки строк його дії сторонами встановлено до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, тому до цих правовідносин не застосовуються норми частини четвертої статті 559

ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 31 000, 00 дол. США з оплатою 12, 50 % річних на строк з 19 вересня 2008 року до 19 вересня 2018 року включно. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором.

Відповідно до підпункту 3.1.1 кредитного договору, починаючи з 10 листопада 2008 року, позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості та сплачувати проценти шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 453, 77 дол. США у чітко встановлений термін до 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Згідно з пунктом 3.2 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються, виходячи з розміру процентної ставки, встановленої у пункті 1.3 або зміненої відповідно до пункту 6.1. та/або 8.4 договору та фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення.

19 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 2305/0908/45-002-Р-1, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 19 вересня 2008 року № 2305/0908/45-002. Відповідальність поручителя настає у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов'язань за договором. Поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить таке право вимоги.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту та довідки ПАТ «Дельта Банк» від 28 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2008 року становила на 28 липня 2015 року суму в 421 002, 32 грн, з яких 379 838, 52 грн - сума заборгованості за кредитом, 41 163, 80 грн - сума заборгованості за відсотками.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Щодо припинення поруки

Припинення поруки пов'язане, зокрема із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі

№ 6- 3087цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) не встановила підстав відступити від наведених висновків та зазначила, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У справі, що переглядається, поряд з установленням строку дії договору кредиту сторони визначили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів) у вигляді ануїтетних платежів в розмірі 453, 77 дол. США зі сплатою платежу 10-го числа кожного календарного місяця, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що строк пред'явлення вимоги до поручителя обраховується окремо за кожним щомісячним платежем, а відтак стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3 має відбуватись в межах шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу відповідної частини основного зобов'язання.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що останній платіж за кредитним договором позичальником вчинено 09 вересня 2014 року, а із позовом про стягнення заборгованості з поручителя банк звернувся до суду 31 серпня 2015 року, тобто порука є такою, що припинилась, в частині щомісячних платежів, строк внесення яких настав за шість місяців до подачі цього позову.

Суди дійшли помилкового висновку про те, що позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, оскільки не врахували наведених норм матеріального права.

З урахуванням того, що позов до поручителя про стягнення кредитної заборгованості подано 31 серпня 2015 року, а за умовами кредитного договору щомісячний платіж повинен був здійснюватися позичальником не пізніше 10 числа кожного місяця, Верховний Суд дійшов висновку, що порука ОСОБА_3 в частині зобов'язань з внесення щомісячних платежів до 10 лютого 2015 року є такою, що припинилася, а тому зустрічний позов підлягає частковому задоволенню.

Верховний Суд зазначає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у пункті 1 договору поруки встановлено строк її дії, є помилковим та не відповідає дійсності, оскільки у цьому пункті наводиться виключно обсяг відповідальності поручителя за основним зобов'язанням. Зазначення у пункті 10 договору поруки про те, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням, не є встановленням строку дії поруки в розумінні статей 251, 252 ЦК України.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

За правилами пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилами пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року та частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи те, що порука ОСОБА_3 припинилася в частині внесення щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 10 лютого 2015 року, а в іншій частині вимог порука не припинилася, тому для правильного вирішення спору про стягнення заборгованості по суті необхідним є дослідження розрахунку заборгованості в межах визначеного Судом строку дії поруки.

Верховний Суд у силу обмежень процесуального закону позбавлений можливості встановлювати обставини справи самостійно, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог

ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення про направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що апеляційний суд зробив висновки з приводу вирішення позовних вимог без дослідження доказів та без встановлення фактичних обставин справи, що мало передувати таким висновкам.

Враховуючи наведене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суд має встановити обставини на підставі доказів, що не були досліджені судами.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою задовольнити частково.

Поруку ОСОБА_3 за договором поруки, укладеним з Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» 19 вересня 2008 року № 2305/0908/45-002-Р-1, в частині внесення щомісячних платежів, строк оплати яких настав до 10 лютого 2015 року, визнати такою, що припинилася.

Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Справу в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення кредитної заборгованості направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик