Постанова

Іменем України

08 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 205/3424/16-ц

провадження № 61-25101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Дніпровський електровозобудівний завод»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» (далі - ДП «Дніпровський електровозобудівний завод») про зміну дати, причин звільнення, скасування наказів про прийняття на роботу та звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до наказу від 27 лютого 2006 року № 23 він прийнятий до цеху механічної обробки деталей учнем оператора станків з ПУ у державному підприємстві «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (далі - ДП «Дніпропетровський НВК «Електровозобудування»), де працював на різних посадах до 05 квітня 2016 року.

04 квітня 2016 року подав заяву про звільнення з роботи з 05 квітня 2016 року за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства та умов колективного договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України. Проте 05 квітня 2016 року отримав трудову книжку із зазначенням іншої причини звільнення - за частиною першою статті 38 КЗпП України на підставі наказу від 05 квітня 2016 року № 40.

Відповідачем систематично порушувалися умови трудового законодавства та положення колективного договору.

24 лютого 2016 року він написав заяву про надання чергової щорічної відпустки з 29 лютого 2016 року, згідно з графіком, але відпустку надали з 09 березня 2016 року до 01 квітня 2016 року. Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки відповідач мав здійснити до 05 березня 2016 року, але фактично ця виплата здійснена 04 квітня 2016 року.

Також відповідач незаконно відраховував протягом 2015-2016 років із заробітної плати комунальні платежі. Не проводилась компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати.

Крім того, відповідачем не оплачено за час простою, який мав місце у період із березня 2015 року до березня 2016 року.

Фактично, працюючи у цеху металообробки № 57, який вважається зварювальним із шкідливими умовами праці, за документами він працював у цеху № 88, що є порушенням норм статті 29 КЗпП України.

При звільненні відповідач мав розрахуватись 05 квітня 2016 року, але на порушення вимог статті 116 КЗпП України розрахувався 11 квітня 2016 року.

При звільненні з нього були утримані 24,21 грн за інструмент та 96,48 грн за спецодяг, хоча всі зазначені речі знаходяться на території підприємства.

Уточнивши позовні вимоги, просив:

- визнати незаконними та скасувати накази ДП «Дніпропетровський НВК «Електровозобудування» від 18 травня 2016 року № 82 «Про поновлення на роботі ОСОБА_4 П.» та від 30 травня 2016 року № 62 «Про припинення трудового договору»;

- зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з роботи з 05 квітня 2016 року на день набрання законної сили рішенням суду;

- зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення з частини першої статті 38 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України;

- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06 квітня 2016 року до дня набрання законної сили рішенням суду;

- стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку з компенсацією відповідно до законодавства у сумі 10 139,31 грн;

- стягнути неправомірно утримані відрахування з заробітної плати та компенсацію на них відповідно до законодавства у розмірі 4 175,00 грн та 118,00 грн інфляційних втрат, усього - 4 293,00 грн;

- стягнути компенсацію за невиплачену заробітну плату за лютий 2016 року у сумі 31,13 грн;

- стягнути кошти за час простою з березня 2015 року до березня 2016 року у розмірі 26 541,01 грн;

- стягнути неправомірно утримані з вихідної допомоги 120,69 грн;

- стягнути заробітну плату за чотири відпрацьовані, але неоплачені, години 30 листопада 2015 року у розмірі 99,40 грн.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконними накази ДП «Дніпропетровський НВК «Електровозобудування» від 18 травня 2016 року № 82 «Про поновлення на роботі ОСОБА_4 П.» та від 30 травня 2016 року № 62 «Про припинення трудового договору».

Скасовано наказ ДП «Дніпропетровський НВК «Електровозобудування» від 18 травня 2016 року № 82 «Про поновлення на роботі ОСОБА_4 П.».

Скасовано наказ ДП «Дніпропетровський НВК «Електровозобудування» від 30 травня 2016 року № 62 «Про припинення трудового договору».

Зобов'язано ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_4 з частини першої статті 38 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України.

Стягнуто з ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» на користь ОСОБА_4 вихідну допомогу у розмірі 10 139,41 грн, неправомірно утримані кошти за інструмент та спецодяг у розмірі 120,69 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані накази є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, вимоги в частині зобов'язання відповідача змінити формулювання причин звільнення з частини першої на частину третю статті 38 КЗпП України, в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 вихідної допомоги та утриманих коштів на інструмент та спецодяг є обґрунтованими і доведеними.

Відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача змінити дату звільнення з роботи з 05 квітня 2016 року на день набрання законної сили рішенням суду задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на нормах закону.

Також не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 06 квітня 2016 року до дня набрання законної сили рішенням суду, оскільки позивач звільнився з підприємства за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України, з позовними вимогами про визнання наказу від 05 квітня 2016 року № 40 про звільнення незаконним та його скасування не звертався.

Відрахування із заробітної плати за комунальні послуги підприємством проводилися відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про оплату праці» за заявою працівника.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невиплачену заробітну плату за лютий 2016 року в розмірі 31,13 грн задоволенню не підлягають у зв'язку з тим, що компенсація втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строків її виплати виплачена позивачу у квітні 2016 року.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність в період часу з березня 2015 по березень 2016 року простою на підприємстві, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Крім того, в рішенні зазначено, що відрядна оплата праці передбачає залежність розміру заробітної плати працівника від рівня виконання норми роботи. Оскільки за чотири відпрацьовані години 30 листопада 2015 року працівником не було виготовлено будь-якої продукції, тому заробітна плата за цей час не нарахована. У зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 серпня 2017 року залишено без змін.

Додаткове рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь держави судового збору у розмірі 2 756,00 грн. У решті додаткове рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками та їх обґрунтуванням у рішенні суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції оскаржувалось до апеляційного суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, тому в іншій частині апеляційним судом не перевірялося.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду в частині зміни дати та причин звільнення і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, ухвалити нове рішення, яким зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з роботи з 05 квітня 2016 року на 09 серпня 2017 року; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06 квітня 2016 року до 09 серпня 2017 року, неправомірно утримані відрахування з заробітної плати та компенсацію на них відповідно до законодавства у розмірі 4 175,00 грн та 118,00 грн у рахунок інфляції, всього 4 293,00 грн, компенсацію за невиплачену заробітну плату за лютий 2016 року у сумі 31,13 грн, кошти за час простою з 01 березня 2015 року до 31 березня 2016 року у сумі 26 472,96 грн та заробітну плату за чотири відпрацьовані, але неоплачені години 30 листопада 2015 року у сумі 99,40 грн.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд при вирішенні позовних вимог щодо зміни дати звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу помилково не врахував норми статей 117, 235 КЗпП України.

Не застосовано статтю 128 КЗпП України та статтю 26 Закону України «Про оплату праці» при вирішенні питання щодо правомірності відрахування із заробітної плати комунальних платежів.

Також суд не застосував статті 113, 116 КЗпП України та не стягнув оплату за простій і компенсацію за несвоєчасний розрахунок.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 205/3424/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з відповідачем із 27 лютого 2006 року, а з 14 листопада 2008 року працював у цеху механічної обробки запчастин.

01 квітня 2016 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та умов колективного договору, згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України з 05 квітня 2016 року, зазначивши перелік порушень трудового законодавства.

Наказом від 05 квітня 2016 року № 40 ОСОБА_4 було звільнено за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України з виплатою компенсації з 27 лютого 2016 року до 05 квітня 2016 року із розрахунку 24 календарних днів. Трудову книжку видано позивачу у день його звільнення. Остаточний розрахунок з позивачем проведений 11 квітня 2016 року.

З 12 квітня 2016 року ОСОБА_4 працює фрезерувальником у товаристві з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод спецінструменту» (далі - ТОВ «Дніпровський завод спецінструменту»).

За зверненням ОСОБА_4 у період з 12 травня 2016 року до 19 травня 2016 року Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області було проведено перевірку додержання ДП «Дніпропетровський НВК «Електровозобудування» законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами якої встановлено ряд порушень трудового законодавства на підприємстві, у зв'язку з чим 20 травня 2016 року на ім'я директора направлено припис № 183/4.4-7-138 для усунення встановлених порушень, а саме зобов'язано привести у відповідність до вимог статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору, привести у відповідність до вимог статті 116 КЗпП України виплату всіх сум, що належать працівнику, привести у відповідність до пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплати компенсації за невикористану відпустку в календарних днях, привести у відповідність до вимог статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» та пункту 4.15 Колективного договору на 2014-2015 роки виплату заробітної плати працівникам підприємства, привести у відповідність до вимог частини четвертої статті 115 КЗпП України та частини третьої статті 21 Закону України «Про відпустки» та пункту 4.15 Колективного договору на 2014-2015 роки виплату заробітної плати працівникам підприємства за весь час щорічної відпустки не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

У зв'язку з виявленням порушень при звільненні фрезерувальника 4 розряду цеху № 88 ОСОБА_4 вирішено відмінити дію наказу від 05 квітня 2016 року № 40 про припинення трудового договору.

18 травня 2016 року відповідачем було видано наказ № 82 про поновлення на роботі ОСОБА_4

Відповідно до виписки з протоколу № 144 засідання профспілкового комітету спільно з адміністрацією від 30 травня 2016 року прийнято рішення надати згоду на звільнення ОСОБА_4 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Наказом від 30 травня 2016 року № 62 ОСОБА_4 звільнено за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до видаткового касового ордера від 30 травня 2016 року ОСОБА_4 нараховано грошову компенсацію за квітень-травень 2016 року у розмірі 2 305,82 грн.

ОСОБА_4 неодноразово запрошували з'явитись на підприємство для оформлення належним чином відповідних документів та проведення розрахунку, однак він не з'являвся.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 06 квітня 2016 року до дня набрання законної сили рішенням суду, оскільки ОСОБА_4 звільнився за власним бажанням, вимог про поновлення на роботі він не заявляв, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці не перешкодило працевлаштуванню ОСОБА_4

Крім того, 12 квітня 2016 року ОСОБА_4 працевлаштувався до ТОВ «Дніпровський завод спецінструменту» фрезерувальником.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо відмови у задоволенні вимог позивача в частині зобов'язання відповідача змінити дату звільнення з роботи з 05 квітня 2016 року на день набрання законної сили рішенням, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах закону.

Посилання заявника на неправомірне утримання з його заробітної плати протягом 2015-2016 років грошових коштів на оплату комунальних послуг та послуг ЖКГ у розмірі 4 175,00 грн, а також 118,00 грн інфляційних нарахувань, також не знайшли свого підтвердження.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відрахування із заробітної плати за комунальні послуги підприємством проводилися відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Крім того, колегія суддів вважає помилковими посилання ОСОБА_4 на статтю 26 Закону України «Про оплату праці» щодо обмеження розміру відрахувань із заробітної плати, оскільки ці обмеження стосуються примусових відрахувань, а не відрахувань на підставі волевиявлення працівника.

Також суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення з відповідача на його користь компенсації за невиплачену заробітну плату за лютий 2016 року у розмірі 31,13 грн не підлягають задоволенню, оскільки така компенсація була виплачена позивачу у квітні 2016 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КЗпП України про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

Встановивши, що відсутні належні та допустимі докази факту простою, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині вимог про стягнення суми оплати за час простою.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про безпідставність позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь заробітної плати за 4 відпрацьовані, але неоплачені, години 30 листопада 2015 року у сумі 99,40 грн.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що судом не взято до уваги пояснення сторін у справі, покази свідка, є необґрунтованими, висновків апеляційного суду не спростовують та фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Твердження ОСОБА_4 про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі на час розгляду кримінального провадження за його заявою про факт перевищення службових повноважень з боку посадових осіб ДП «Дніпровський Електровозобудівний завод» під час його звільнення, також не дають підстав вважати, що апеляційним судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору. Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповіда. критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401,409,416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат