Справа № 146/315/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"26" листопада 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль цивільну справу

ім'я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

вимоги позивача: про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна

представник позивача: ОСОБА_3

представник відповідача: ОСОБА_4

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

15 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, в якому просить встановити факт проживання з 2000 року однією сім'єю її із ОСОБА_2 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, поділити майно, набуте за час спільного їхнього проживання.

Позов обґрунтовано наступним.

З 2000 року по даний час сторони проживали спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

По 2003 рік позивач проживала без реєстрації місця проживання, а з 23 січня 2003 року зареєструвала своє місце проживання в АДРЕСА_1, що підтверджується довідками Пилипи-Борівської сільської ради, випискою з погосподарської книги та можуть підтвердити свідки.

Під час сумісного проживання у сторін народилася донька ОСОБА_5

За час спільного проживання сторонами було набуто спільне майно: 2 корови, 2 свині, доїльний апарат, 2 дивана, ліжко, пральна машина, газова плита, керамічна плита, стінка кухонна, холодильник, холодильна камера, кухонний куточок, газове обладнання, 2 крісла, 250 кг соняшнику, 30 л смальцю, 100 кг картоплі, а всього на загальну суму 80700 гривень, що підтверджується актом опису майна та довідкою Пилипи-Борівської сільської ради.

Позивач вказує, що вона запропонувала відповідачеві добровільно поділити спільне майно, однак від вказаної пропозиції відповідач відмовився, як і від підписання акту опису майна.

23 жовтня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1, в якому відповідач просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково відносно кількості і розподілу спільного сумісного майна з врахуванням того, що деяким майном ОСОБА_2 користується і має потребу в ньому, а одну із корову було здано на м'ясо.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 12 квітня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 11-20 годину 21 червня 2018 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 21 червня 2018 року закрито підготовче засідання у справі, справу призначено до судового розгляду на 09-30 годину 25 жовтня 2018 року. Викликано до суду свідків.

23 жовтня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву.

25 жовтня 2018 року за клопотанням представника позивача відкладено слухання справи на 13-00 годину 26 листопада 2018 року.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та попросила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали свій відзив на позовну заяву, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, попросили поділи майно, як зазначено у відзиві.

Щодо корови, яка була у відповідача, пояснили, що дану корову здали на м'ясо, оскільки вона впала на ноги після розтелу, за що ОСОБА_2 отримав 6000 гривень, однак підтверджуючих документів суду надати не можуть, крім довідки про те, що цю корову ОСОБА_2 вивіз із свого домогосподарства.

На запитання головуючого щодо підтвердження того, що ОСОБА_2 має потребу саме у тому майні, яке ним визначено у відзиві, підтверджуючих доказів стороною відповідача суду надано не було, окрім пояснення ОСОБА_2, що він користується даним майном і має в ньому таку потребу.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в одному будинку по АДРЕСА_1 що вбачається із довідки Пилипи-Борівської сільської ради про склад сім'ї та випискою з будинкової книги (а.с. 9,10).

Згідно довідки Пилипи-Борівської сільської ради № 100 від 15.02.2018, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно проживала з ОСОБА_2 на території Пилипи-Борівської сільської ради однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по даний час (а.с.12).

Згідно довідки Пилипи-Борівської сільської ради № 80 від 05.02.2018, ОСОБА_1 з 2000 року проживала на території Пилипи-Борівської сільської ради без реєстрації, з 23.01.2003-зареєстровано постійне місце проживання (а.с.13).

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

У відповідності до вимог ст.ст. 293, 315, 318 ЦПК України, роз'яснень, що маються у п. 1, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає справи про встановлення факту за наявності певних умов: згідно з законом факт породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту; заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи наданні в судовому засіданні пояснення сторін у справі, їх представників, свідків, докази, надані стороною позивача, а також визнання позову в цій частині відповідачем, враховуючи, що метою встановлення даного факту є реалізація прав на поділ спільного сумісного майна подружжя, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той фак, шо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по даний час.

Відповідно до норм частин 1 та 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч.1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживали однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-кому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності у і разі його поділу частки чоловіка та дружини є рівними.

Згідно ч.1 ст. 61 СК України, об'єтом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ майна подружжя» визначив права фактичного подружжя, які повинен мати на увазі суд при розгляді спорів про майно, зазначаючи, що при застосування ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Майно, набуте цими особами під час спільного проживання, належить жінці та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, чи один із них не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута під час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Фактичне подружжя має однакові права, як і зареєстроване подружжя, на володіння, користування і розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є не значною і не може бути виділена в натурі; річ є не подільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Припинення права власності на частку спільного майна одного із співвласників можливо лише при сукупності усіх умов, передбачених ч. 1 ст.365 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших власників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п.23 Постанови № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Згідно акту про опис майна ОСОБА_2 і його дружини ОСОБА_1, складеним 14.02.2018 в присутності Пилипи-Борівського сільської голови, депутата сільської ради та свідків, було виявлено слідуюче майно: 2 корови, 2 свині, доїльний апарат, 2 дивана, ліжко, пральна машина, газова плита, керамічна плита, стінка кухонна, холодильник, холодильна камера, кухонний куточок, газове обладнання, 2 крісла, 250 кг соняшнику, 30 л смальцю, 100 кг картоплі (а.с.8).

Даний акт ОСОБА_2 відмовився підписувати, однак з поданого останнім відзиву вбачається, що він визнає дане майно, оскільки сам вважає за необхідне його розділити, а також визнає вартість даного майна, як це зазначено позивачем.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.2 ст.71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч.4,5 ст.71 СК України).

Крім того, у п.25 вищевказаної постанови роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч.ч.4,5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом також встановлено, що з 2000 року по даний час сторони у справі-ОСОБА_1. та ОСОБА_2 проживають в незареєстрованому шлюбі. Жоден із них не перебував у іншому зареєстрованому шлюбі.

В судовому засіданні доведено, сторонами не оспорювалося, що сторонами під час їх фактичного проживання в незареєстрованому шлюбі було придбано: 2 корови, 2 свині, доїльний апарат, 2 дивана, ліжко, пральна машина, газова плита, керамічна плита, стінка кухонна, холодильник, холодильна камера, кухонний куточок, газове обладнання, 2 крісла, 250 кг соняшнику, 30 л смальцю, 100 кг картоплі, а отже відповідно до вимог чинного Сімейного кодексу України, дане майно є спільною сумісною власністю, що відповідає вимогам ст.74 СК України.

Режим спільності майна подружжя означає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, завжди вважатиметься спільним, подружжя має спільні права, щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Майно належить подружжю без визначення часток кожного з них у праві власності доти, поки не буде доведене протилежне. Стаття 62 вказує на те, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось в своїй вартості в результаті спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Втім визнання спільної сумісної власності на річ, яка належала одному із подружжя, не означає, що у разі спору частки дружини і чоловіка мають бути рівними. У даному випадку суд повинен виходити не тільки з матеріальних вкладень одного з подружжя чи обох, але й з особистої праці подружжя, у результаті якої значно зросла вартість спірного майна. Якщо ж дошлюбне майна визнається судом спільним (включається до складу спільного майна), то частка на це майно визначається відповідно до статей 63, 70 СК, тобто визнається рівною. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання чи реєстрації шлюбу.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Оскільки шлюб між сторонами не укладався, то здійснення права спільної сумісної власності, а саме розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Відповідачем не спростовувалося те, що спірне майно було придбане за спільні кошти. Право на розпорядження часткою майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя виникає лише після її визначення. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ч. 1). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Ст.355 ЦК України передбачено, що майно яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 368 ЦК України встановлено, що частки в праві спільної сумісної власності вважаються рівними та ст. 370 ЦК України передбачено, що власник має право на виділ у натурі частки майна, що є спільною сумісною власністю.

Позивач не порушує питання про виділення часток у спільній сумісній власності в натурі, але просить поділити спільне сумісне майно.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи, що спірне майно являється сукупністю неподільних речей, а тому кожна річ окремо не може бути поділена між сторонами в натурі відповідно до їх часток, суд вважає необхідним визначити частки сторін по цьому майну з його поділом.

Відповідно до п.30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.

Також , суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня2016 року у справі № 6-539цс16. ВС вказав, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок кредитних коштів автомобіль виникає також і зобов'язання у вигляді повернення кредиту та, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Фактично, встановивши, що кредитна заборгованість за придбаний спірний автомобіль у період шлюбу була погашена не повністю - частково, що також зазначала особисто й позивач, суд апеляційної інстанції не з'ясував та не встановив розмір кредитної заборгованості на момент припинення шлюбних відносин.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи всі обставини справи, зокрема, визнання сторін вартості спірного майна, суд вважає за необхідне відступити від засад рівності часток подружжя при розподілі спільного майна, враховуючи, що на утриманні позивача залишилася дочка, житловим будинком, в якому сторони проживали спільно, користується відповідач, відтак газове обладнання з метою не порушення його цілісності повинно залишитися у будинку, а відтак при поділі має бути виділене відповідачу, враховуючи інтереси сторін, які в подальшому матимуть потребу в конкретних речах, відповідачем не доведено суду, що одну із спірних корів він здав на м'ясо, що має потребу саме в тому майні, яке він зазначив у відзиві, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, а саме суд вважає за необхідне встановити факт проживання з 2000 року по 1 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділити майно, набуте сторонами за час спільного проживання, виділивши позивачу корову вартістю 20000 гривень, свиню вартістю 2000 гривень, доїльний апарат, вартістю 6000 гривень, диван вартістю 900 гривень, пральну машину вартістю 3500 гривень, керамічну плиту вартістю 1000 гривень, кухонну стінку вартістю 1000 гривень, холодильну камеру вартістю 3000 гривень, кухонний куточок вартістю 1000 гривень, крісло вартістю 500 гривень, 125 кг насіння соняшника вартістю 1000 гривень, 15 л смальцю вартістю 1500 гривень, 50 кг картоплі вартістю 250 гривень, а всього на загальну суму 41650 гривень, а відповідачу- корову вартістю 20000 гривень, свиню вартістю 2000 гривень, диван вартістю 600 гривень, ліжко вартістю 700 гривень, газову плиту вартістю 1000 гривень, холодильник вартістю 1500 гривень, газове обладнання вартістю 10000 гривень, крісло вартістю 500 гривень, 125 кг насіння соняшника вартістю 1000 гривень, 15 л смальцю вартістю 1500 гривень, 50 кг картоплі вартістю 250 гривень, а всього на загальну суму 39050 гривень, а також компенсувати відповідачу 2600 гривень за перевищення долі при розподілі майна подружжя.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем оплачено судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 704,80 гривень (а.с.1) та 352,40 гривень (а.с.20).

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати в даній справі необхідно відшкодувати позивачу та стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 704,80 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 355, 358, 360, 364, 365, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 21,36, 60, 61, 63, 69, 70, 74 СК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 260, 263-265, 268, 273, 315, 319, 352 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Встановити факт проживання з 2000 року по 1 лютого 2018 року однією сім'єю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Поділити майно, набуте за час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2, виділивши:

ОСОБА_1: корову вартістю 20000 гривень, свиню вартістю 2000 гривень, доїльний апарат, вартістю 6000 гривень, диван вартістю 900 гривень, пральну машину вартістю 3500 гривень, керамічну плиту вартістю 1000 гривень, кухонну стінку вартістю 1000 гривень, холодильну камеру вартістю 3000 гривень, кухонний куточок вартістю 1000 гривень, крісло вартістю 500 гривень, 125 кг насіння соняшника вартістю 1000 гривень, 15 л смальцю вартістю 1500 гривень, 50 кг картоплі вартістю 250 гривень, а всього на загальну суму 41650 гривень,

ОСОБА_2: корову вартістю 20000 гривень, свиню вартістю 2000 гривень, диван вартістю 600 гривень, ліжко вартістю 700 гривень, газову плиту вартістю 1000 гривень, холодильник вартістю 1500 гривень, газове обладнання вартістю 10000 гривень, крісло вартістю 500 гривень, 125 кг насіння соняшника вартістю 1000 гривень, 15 л смальцю вартістю 1500 гривень, 50 кг картоплі вартістю 250 гривень, а всього на загальну суму 39050 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за перевищення долі при розподілі майна подружжя в сумі 1300 грн (одну тисячу триста гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 40 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім'я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт НОМЕР_5, виданий 20.01.1999 Чернівецьким РВ УМВС України у Вінницькій області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса: 24215, АДРЕСА_2

відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, НОМЕР_3, виданий 03.03.2008 Томашпільським РВ УМВС України у Вінницькій області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, адреса: 24215, АДРЕСА_2

Суддя: О. В. Пилипчук

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 26 листопада 2018 року.

Повний текст рішення виготовлено 30 листопада 2018 року.