Справа №442/457/18
Провадження №2/442/726/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

27 березня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Нагірної О.Б.,

з участю секретаря Харіва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу № 442/457/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просить стягнути з заборгованості з відповідача у ромірі 435 952,69 грн. та оплачений судовий збір в загальній сумі 4 359, 52 грн.за договором позики.

На підтвердження своїх позовних вимог покликається на те, що в березні 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, за яким вона передала відповідачу 15000 доларів США, про що відповідачем було написано розписку. Зазначену суму відповідач повинен був повернути позивачу в березні 2017 року. Позивач неодноразово предявляв відповідачу усні вимоги щодо повернення заборгованості, однак на сьогодні сума боргу не повернута. Таким чином, відповідач порушив взяті на себе зобовязання та права позивача.

Крім того, вказує на те, що згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суму нарахованих 3% річних вказує 9534,83 грн., а також інфляційні збитки в розмірі 3417, 86 грн.

Позивач ОСОБА_1. в судове засідання не зявилася. Від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Просила позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не зявився, не повідомивши причин, хоча був своєчасно повідомлений про дату, час та місце слухання справи, зокрема шляхом оголошення на офіційному сайті Дрогобицького міськрайонного суду. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження..

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Крім того, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення.

Судом встановлено, що в березні 2016 року позивач ОСОБА_1 позичила відповідачу ОСОБА_2. кошти в розмірі 15000 дол. США, що підтверджується письмовою розпискою, наявною в матеріалах справи від 07.072016. згідно якої останній зобов'язався повернути ОСОБА_1 суму позики у строк до березня 2017 року.

Оригінал вказаної розписки був оглянутий судом у судовому засіданні та міститься в матеріалах справи (а.с.14).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки позивач передав відповідачеві гроші, суд вважає, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично був укладений договір позики.

В березні 2017 р. закінчився строк повернення боргу, проте відповідач умови розписки не виконав та кошти у встановлений строк у повному обсязі не повернув.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства у строк, зазначений в договорі, у випадку порушення зобовязання, згідно ст.611 ЦК України, боржник повинен відшкодувати завдані збитки, відповідно до умов укладеного договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч. 2 вищезгаданого Кодексу на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абзаці 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст.599,601,604,609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.526,599 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст.552, ч. 2 ст.625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно витягу , який додається, офіційний курс гривні щодо долара США встановлений Національним банком України станом на 10 січня 2017 року складає 2820, 3244 грн.

Позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, згідно якого позивач просить стягнути збитки від інфляційних втрат за період з 01.04.2017 року по 31.12.2017 року, що складає 426,81+428,50 грн. + 429,77 грн.+423,85 грн. + 422, 58 грн.+ 431,46 грн.+ 428, 08 грн.+ 426,81 грн.= 3417, 86 грн., згідно доданого розрахунку та 3% річних за період з 01.04.2017 року по 31.12.2017 року, що складає 9534,83 грн.

Відповідач своїм правом надати зауваження чи заперечення щодо розрахунку позивача не скористався.

Однак вказана позиція позивача щодо стягнення інфляційних втрат є суперечливою з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом ( ч.ч. 1, 2 ст. 194 ЦК України).

Згідно зі статею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях.

Проте гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України від 03.07.19991 року № 1282-ХІІ «про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції ( індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Тобто норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадках порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

З огляду на наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 3417, 86 ( три тисячі чотириста сімнадцять гривень 86 коп.).грн. є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 4359, 52 грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,18,76,81,141,263-265 ЦПК, ст.ст. 625,1046,1047,1048,1050 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 423000 ( чотириста двадцять три тисячі ) , три відсотки річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення в сумі 9534,83 (девять тисяч пятсот тридцять чотири гривні 83 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4359 гривень 52 копійки судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошеннядо апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Нагірна О.Б.