Справа № 158/3124/17 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/802/102/18 Категорія: 55 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Семенюка О.М., Цехоша А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_4, яка подана в його інтересах представником ОСОБА_1 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «Мостобуд» про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільнені.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 27.10.2003 року по 27.02.2015 року він працював у мостобудівному загоні на посаді водія автомобіля. Наказом № 11-К від 27.02.2015 року звільнений за скороченням штату працівників. При звільненні з роботи підприємство ПАТ «Мостобуд» заборгувало йому 23131,77 грн.

Заборгованість по заробітній платі він вимушений був стягувати в примусовому порядку на підставі судового наказу Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.02.2014 року. Борг сплачено йому 31.10.2017 року в примусовому порядку через відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Просить стягнути з ПАТ «Мостобуд» в його користь 82518,28 грн. за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.02.2015 року по жовтень 2017 року.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ПАТ «Мостобуд» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23131, 77 гривень .

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач - ПАТ «Мостобуд», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.

Задовольняючи частково позовні вимоги, при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції врахував розмір суми невиплаченої заробітної плати, її істотність порівняно із середнім заробітком, у тому числі й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті, а також ту обставину, що спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення не було.

Заслухавши представника позивача та представників відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційні скарги слід частково задовольнити, а рішення суду змінити.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 працював в Мостобудівельному загоні № 60 ПАТ «Мостобуд» структурній одиниці ПАТ «Мостобуд» водієм з 27.10.2003 року та звільнений 27.02.2015 року наказом № 11-к за скороченням штату працівників.

Судовим наказом Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.02.2014 року з відповідача ПАТ «Мостобуд» на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 23131,77 коп.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 44216608 від 31.10.2017 року, виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 158/415/14-ц від 13.03.2014 року про стягнення з ПАТ «Мостобуд» на користь ОСОБА_4 борг в сумі 23131,77 грн. закінчено, у зв'язку з повним виконанням рішення суду (а.с.4).

Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України "Про оплату праці" та Кодекс законів про працю України.

Конституція України гарантує право кожному громадянину на звернення до суду за вирішенням порушених прав.

Тому, у разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу ( ст. 94 КЗпП України).

Аналогічні положення передбачені в ЗУ "Про оплату праці".

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз'яснив Верховний Суд України в абз. 1 п. 20 постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, за положеннями статей 116, 117 КЗпП України у разі не виплати належних працівникові сум при звільненні з роботи, при відсутності спору про їх розмір, на роботодавця покладається відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, якщо він не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Із постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 31.10.2017 року (ВП № 44216608) вбачається, що судовий наказ про виплату позивачу заборгованої заробітної плати повністю виконано 03.10.2017 року (а.с.4).

Відповідно до довідки № 63 від 30.11.2017 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_4 за два останні місяці роботи становить 2661,88 грн.( а.с. 5). Саме дана довідка береться судом до уваги при визначенні суми середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок з працівником, оскільки в суді апеляційної інстанції представник відповідача Семенюк О.М. вказував, що довідки, які в подальшому надавались на вимогу суду не відповідають дійсності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час затримки розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок з відповідачем по виплаті заробітної плати відбувся 03 жовтня 2017 року, звільнений позивач був з 27 лютого 2017 року.

З наданих на вимогу суду розрахункових листів ОСОБА_4 ( а.с. 129-130) вбачається, що за два місяці в середньому позивачем було відпрацьовано 35 змін , що становить 369 годин. Відтак середньомісячно ОСОБА_4 відпрацьовував 184,5 годин ( 369:2= 184,5), а його середньогодинний заробіток становив 14.43 грн.( 2661,88 грн. : 184,5= 14,43).

Таким чином на протязі 31 місяці ( а це 5719,5 годин) з ОСОБА_4 не було проведено повного розрахунку.

Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку становить 82532,39 коп. ( 5719,5 годин х 14, 43 грн.).

З врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та в межах заявлених позивачем вимог, з відповідача в користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 82518 грн. 28 коп.

Задовольняючи частково позов та визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає до стягнення, суд першої інстанції виходив із необхідності застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку до розміру заборгованої заробітної плати, який становить 23131, 77 грн.

Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, неправильно застосувавши норми матеріального права.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

При розгляду даної справи, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки фактичний розрахунок з позивачем відбувся лише 03 жовтня 2017 року, невиплата заробітної плати ОСОБА_4 з лютого 2015 року по жовтень 2017 року є триваючим правопорушенням, спору щодо розміру невиплаченої заробітної плати між сторонами не існує, а тому до стягнення підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Наведені вище обставини повністю спростовують доводи апеляційної скарги відповідача - ПАТ «Мостобуд».

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення необхідного для стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду в цій частині, а тому обидві апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_4, яка подана в його інтересах представником ОСОБА_1 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» на користь ОСОБА_4 82518 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот вісімнадцять) гривень 28 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий

Судді: