АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/12070/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К.,Владичана А.І.,

секретар: Ковальчук Н.О.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Чернівецька міська рада,

при розгляді справи за апеляційною скаргою керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави та територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Семенка О.В., повний текст якого виготовлено 18 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2, Чернівецької міської ради про визнання за ним права власності на 1/2 частку будівлі громадського будинку кафе літ.К загальною площею 120,0 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку будівлі громадського будинку кафе літ.К загальною площею 120,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Вказував, що наприкінці 2013 року він та ОСОБА_4 домовились, що остання передасть йому свої права на половину літнього кафе, на яке оформить правовстановлюючі документи, де його власниками стануть ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частках, за що ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти під розписку, а вона надала йому генеральну довіреність.

08.10.2013 року між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність, однак на сьогоднішній день правовстановлюючі документи на літнє кафе на них у рівних долях не оформлені до кінця, оскільки у 2014 році ОСОБА_4 померла.

Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 зверталась до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин з заявою та проханням замінити сторону договору оренди земельної ділянки відповідно до договору про спільну діяльність у зв'язку зі смертю ОСОБА_4, але їй було відмовлено із відсутністю правовстановлюючих документів на спірний об'єкт.

Провадження №22-ц/794/370/18 Категорія 5

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку будівлі громадського будинку кафе літ.К загальною площею 120,0 кв.м., за адресою АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку будівлі громадського будинку кафе літ.К загальною площею 120,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду керівник Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави та територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради подав апеляційну скаргу, в порушує питання про скасування зазначеного рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про реєстрацію права власності на спірний об'єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відсутні документи щодо дотримання при будівництві вимог державних стандартів, будівельних норм та правил.

Також вказує, що справа розглянута з неналежними відповідачами, а визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки суперечить ст.ст.331, 376 ЦК України, порушують встановлену законодавством процедуру.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає до задоволення з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач сплатив гроші ОСОБА_4 за ? частку у кафе та укладений між ними договір про спільну діяльність досягнув своєї мети.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі рішення Чернівецької міської ради №245/8 від 06.04.1999 року та акту №48 державної приймальної комісії Чернівецької міської ради від 10.05.2000 року здала в експлуатацію літнє кафе по АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

02.06.2004 року між Чернівецькою міською радою та ПП ОСОБА_4 було укладено договір оренди земельної ділянки розміром 0,0174 га за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування літнього кафе, 15.10.2010 року між тими ж сторонами укладеного додатковий договір до договору оренди землі (а.с.17-28).

Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст.ст.116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

З довідки Чернівецького МКБТІ №1099 від 19.06.2013 року вбачається, що в разі зміни статусу споруди літнього кафе на літньому майданчику, розташованого на орендованій земельній ділянці на підставі додаткового договору до договору оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1, йому можливо надати поштову адресу АДРЕСА_1 (а.с.38).

16.03.2006 року між ПП ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність (а.с.10-13).

08.10.2013 року між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність (а.с.7).

08.10.2013 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси на підставі довіреності (а.с.5) та написала розписку в присутності нотаріуса про отримання від ОСОБА_3 35000 дол. США за ? приміщення кафе по АДРЕСА_1 та зобов'язалась підготувати документи для укладення договору купівлі-продажу спірного приміщення на користь позивача та ОСОБА_2 по ? частки до жовтня 2016 року (а.с.5-6, 8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.14).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.ст.1269, 1270 ЦК України у спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Однак судом першої інстанції не перевірено чи зверталися спадкоємці після смерті ОСОБА_4 щодо оформлення спадщини та не залучено до участі у справі таких, як правонаступників.

Крім того, відповідно до ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 3 ст.376 ЦК України визначено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

За змістом даної норми право власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, може бути за рішенням суду визнане за особою лише за умови надання особі цієї ділянки у встановленому порядку.

Відповідно до пунктів 14, 15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» на підставі ч.3 ст.376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (ч.3 ст.375 ЦК). При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни (п.14).

Виходячи зі змісту ч.3 ст.376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (ч.1 ст.413 ЦК) відповідно до її цільового призначення (п.15).

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ОСОБА_3 не є власником ? частини спірного майна та не здійснював його будівництво, а земельна ділянка під ним була надана в користування ОСОБА_4 для влаштування та обслуговування літнього майданчика (тимчасової споруди), а ОСОБА_4 в свою чергу здійснила будівництво не тимчасової споруди, що є самовільним будівництвом і підтверджується звітом про результати проведення технічного обстеження споруди на літньому майданчику біля кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2» по АДРЕСА_1 (а.с.26-32).

Також в матеріалах справи відсутні відомості про надання ОСОБА_6 дозволу на будівництво нерухомого майна та його відповідності будівельним нормам та чи зверталася остання до Державної архітектурно-будівельної інспекції України з приводу оформлення самочинно збудованого нею літнього майданчика.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як правило, суб'єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою необхідно з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК, ч.1 ст.3 ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З наведеного вбачається, що відсутні порушення прав позивача у цій справі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних вимог та на підставі п.1, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивача на користь апелянта слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2 643 грн.

Керуючись ст.ст.367, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави та територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Чернівецької міської ради про визнання права власності на частку у нерухомому майні відмовити.

Стягнути ОСОБА_3 на користь Чернівецької місцевої прокуратури судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н.Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, Н.К. Височанська/