Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 758/6319/14-ц

провадження № 61-17633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року у складі судді Шаховніної М. О. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 (в подальшому прізвище змінено на ОСОБА_4) та просив стягнути з відповідача аванс за попереднім договором від 12 серпня 2011 року у сумі 2 280 000, 00 грн.

Пред'явлений позов ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 12 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_4, від імені якої діяла ОСОБА_5, укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г. О., зареєстрований в реєстрі за № 2104. За умовами цього договору сторони домовились до 12 жовтня 2011 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0618 га за ціною 2 280 000, 00 грн. Позивач зазначав, що як гарантійне забезпечення підписання основного договору зі свого боку передав ОСОБА_4 2 280 000, 00 грн. Згідно з умовами попереднього договору сторони мали укласти основний договір не пізніше 12 жовтня 2011 року, проте ОСОБА_4 у визначений строк не виконала взяті на себе зобов'язання, не повернула переданий ОСОБА_3 аванс у розмірі 2 280 000, 00 грн.

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь попередньо оплачену вартість земельної ділянки за попереднім договором від 12 серпня 2011 року у сумі 2 280 000, 00 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 попередньо оплачену вартість земельної ділянки за попереднім договором від 12 серпня 2011 року у розмірі 2 280 000, 00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року Касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність дослідження при повторному розгляді справи не лише наявності або відсутності доказів про відмову відповідача укладати основний договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а й проведення аналізу двох спірних договорів у частині визначення тотожності або нетотожності їх умов, предмета та ціни договору з метою визначення, чи є перший договір попереднім або відокремленим договором купівлі-продажу.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідно до пункту 1 попереднього договору сторони домовились до 12 жовтня 2011 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0, 0618 га, кадастровий номер НОМЕР_1. 29 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено основний договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0, 0618 га, кадастровий номер НОМЕР_1. Вартістю земельної ділянки було зазначено вартість, зазначену у висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданому Комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» від 25 серпня 2011 року № 1279, у сумі 702 851, 00 грн. Тобто цей договір був підписаний сторонами у строк, визначений попереднім договором. Суд зазначив, що позивач не навів та не надав належних й допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач та/або її представник відмовлялися або ухилялися від укладення основного договору. Зокрема, не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_4 чи її представника з пропозицією укладення основного договору, в якому вартість зазначеної земельної ділянки була зазначена у розмірі 2 285 000, 00 грн, однак йому в цьому було відмовлено. Суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2011 року укладено на виконання пункту 1 попереднього договору від 12 серпня 2011 року, у визначений строк, тобто до 12 жовтня 2011 року. Крім того, у зазначеному договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2011 року та попередньому договорі від 12 серпня 2011 року сторонами є одні й ті ж особи, предметом є одна й та ж сама ділянка, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення суми авансу за попереднім договором відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що сторони у попередньому договорі від 12 серпня 2011 року та договорі купівлі-продажу від 29 вересня 2011 року є однаковими. Також тотожним у зазначених договорах є і його предмет - земельна ділянка, площею 0, 0618 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: м. Київ, Подільський район, с/т «Будівельник», вул. Ананасна, 1. Також виконання попереднього договору обумовлене змістом умови про строк укладення основного договору до 12 жовтня 2011 року, який укладено між сторонами 29 вересня 2011 року, тобто у строк, визначений попереднім договором. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи позивача про те, що попередній договір від 12 серпня 2011 року та договір від 29 вересня 2011 року є двома окремими (самостійними) правочинами, оскільки ціна земельної ділянки зазначена різна, є необґрунтованими, оскільки в цьому випадку ціна не може вважатися істотною умовою попереднього договору та обов'язковим зв'язком із основним.

Позивач, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у травні 2017 року звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено на інших істотних умовах, оскільки сторонами було змінено ціну договору. Таким чином, попередній договір від 12 серпня 2011 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки є двома окремими самостійними правочинами з різними істотними умовами у частині визначення ціни, хоча й з одним і тим самим предметом.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 травня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 27 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За правилом підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 18 квітня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок про залишення касаційної скарги без задоволення.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 серпня 2011 року між ОСОБА_6, від імені якої діяла ОСОБА_8, та ОСОБА_3 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г. О. та зареєстрований у реєстрі за № 2104. Відповідно до умов зазначеного договору сторони домовились до 12 жовтня 2011 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0, 0618 га, кадастровий номер НОМЕР_2, за ціною 2 280 000, 00 грн.

Згідно з пунктом 2 зазначеного договору ОСОБА_3 попередньо оплачує вартість земельної ділянки у повному обсязі у сумі 2 280 000, 00 грн, що на момент укладення попереднього договору є еквівалентом 285 000, 00 дол. США, а ОСОБА_4 приймає зазначену суму грошей у рахунок загальної суми продажу земельної ділянки. Передача грошей проведена до підписання попереднього договору. На момент підписання попереднього договору сторони не мають одне до одного претензій щодо проведення розрахунків.

29 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від імені якої діяла ОСОБА_5, укладено основний договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0, 0618 га, кадастровий номер НОМЕР_2. Вартість земельної ділянки зазначено на підставі визначеної у висновку експертної грошової оцінки земельної ділянки, що виданий Комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» від 25 серпня 2011 року № 1279, у сумі 702 851, 00 грн.

Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу зазначені кошти продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з частиною другою статті 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до правової природи попередній договір без укладення основного втрачає свій правовий сенс, єдиною метою укладення такого договору є створення умов для виникнення нових договірних відносин. У спірних правовідносинах укладенням основного договору правова мета попереднього договору вичерпалася. Зі встановлених судами обставин спору Суд має підстави для висновку, що під час укладення попереднього договору відбулося й часткове виконання майбутнього основного договору, оскільки покупцем ділянки передано купівельну ціну в рахунок оплати її придбання за майбутнім договором. Така умова відповідала намірам сторін, змісту їх дійсної домовленості, їх волі, оскільки жодна зі сторін не ухилилася від виконання зобов'язання з укладення основного договору, незважаючи на попередній характер домовленості за договором від 12 серпня 2011 року.

Отже, суд апеляційної інстанції, взявши до уваги висновки суду касаційної інстанції та причини, з яких справу було повернуто на новий розгляд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку відповідно до статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що сторони у попередньому договорі від 12 серпня 2011 року та договорі купівлі-продажу від 29 вересня 2011 року є однаковими, також тотожнім у зазначених договорах є і предмет купівлі-продажу; основний договір укладений в обумовлений у попередньому договорі сторонами строк; позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від укладання основного договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи заявника щодо укладення двох різних договорів фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Загальна оцінка оскаржуваних судових рішення доводить, що їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, вони є законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик