04.06.2018 Справа № 469/322/17
2/469/38/18
Р І Ш Е Н Н Я
30 травня 2018 року Березанський районний суд Миколаївської області у складі :
головуючої судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Якубець С.В.,
учасники справи та їх представники:
позивач ОСОБА_1
представник позивача ОСОБА_2
представник відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Березанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Березанського району Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай),-
Позивачка ОСОБА_1 13 березня 2017 року звернулася до Березанського районного суду із вказаним позовом, який в подальшому уточнила (а.с.30-31), у якому зазначала, що у червні 1959 року її було прийнято в члени Колективного сільськогосподарського підприємства Червоний партизан (далі КСП), в якому вона працювала та була його членом з 1959 року по 1966 рік та з серпня 1997 року по лютий 1999 року. Відповідно до інформації архівного сектору Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, у протоколах загальних зборів та засідань правління КСП відсутні відомості про виключення її із членів КСП, заяв про вихід з членів КСП позивачка не подавала.
До державного акта на право колективної власності на землю для одержання земельного паю був доданий список громадян членів КСП, які на момент видачі державного акта були членами КСП, але позивачку всупереч вимогам Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" не було внесено до вказаного списку, а в подальшому не видано сертифікат про право на земельну частку (пай) та не виділено її в натурі, чим порушено право позивачки на земельну частку (пай); докази того, що вона була членом КСП на момент розпаювання, були знищені.
Про своє порушене право позивачка дізналася у 2011 році, але на той час КСП було ліквідовано, тому позивачка неодноразово зверталася до відповідача з питання надання їй земельної ділянки (паю), але її переконували, що вона таке право вже втратила. У 2016 році позивачка дізналась з інтернету, що аналогічні справи розглядаються судами та задовольняються позовні вимоги про поновлення строку позовної давності та визнання права власності на земельну частку (пай).
Посилаючись на викладене вище, позивачка просила поновити пропущений строк позовної давності на звернення до суду за захистом порушенного земельного права та визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 6,75 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на землях запасу Дмитрівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.
Ухвалою судді від 24 березня 2017 року Березанським районним судом Миколаївської області (суддя Старчеус О.П.) відкрито провадження у справі (а.с.40).
У зв"язку із закінченням повноважень судді Старчеус О.П. справу прийнято до свого провадження суддею Гапоненко Н.О. та згідно з положеннями ч.4 ст.19 ЦПК України (у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року) справу ухвалою суду від 19 березня 2018 року призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.
Відповідачем відзиву у строки, визначені судом, не надано.
Ухвалою суду від 04 травня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 травня 2018 року.
У судовому засіданні позивачка позові вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що їй навмисно не надали землю і вона не знайшла документи, які б підтверджували її право на земельну ділянку (пай), у сільській раді їй повідомили, що списки пайщиків згоріли. До суду спочатку не хотіла звертатися, зверталась до сільської ради (до попереднього сільського голови), а там повідомили, що землі у резерві немає.
Представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, про що надавала відповідні заяви (а.с.59), вважаючи сільську раду неналежним відповідачем, оскільки відповідно до діючого законодавства повноваження щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення належать Держкомзему України. Суду пояснила, що КСП "Червоний партизан" пройшло два етапи розпаювання, у 1995 році (щодо осіб, який на той час працювали в КСП) та у 2000 році (щодо осіб, які працювали в КСП на час повторного розпаювання, але не були включені до попереднього списку). Позивачки до цих списків включено не було, вона працювала в Червоному Партизані в 1996-1997 роках, але у 1995 році їй, як пенсіонеру-освітянину, було виділено 1,5 га землі з резервного фонду КСП, тому позивачка використала передбачене законом право на земельний пай.
Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачка прийнята у члени КСП "Червоний партизан" на посаду заступника голови із соціальних питань відповідно до наказу № 10 від 28 серпня 1997 року, що підтверджено копією трудової книжки (а.с.18) та поясненнями свідка ОСОБА_4 про те, що вона з 1996 року працювала в колгоспі (КСП) "Червоний партизан" дояркою до моменту його ліквідації у 2002 році, у 2000 році отримала земельну частку (пай), позивачка працювала заступником директора із соціальних питань. Питанння виділення паїв вирішувалось на колгоспних зборах, чи була там позивачка, свідок не пам"ятає.
12 листопада 1998 року позивачка звільнена з посади за власним бажанням (а.с.18).
Згідно з архівною довідкою обєднаного Трудового архіву селищної та сільських рад Березанського району Миколаївської області (а.с.19), ОСОБА_1 працювала у колгоспі Червоний партизан Березанського району Миколаївської області, про що свідчать особові рахунки із заробітної плати та відпрацьовані вихододні з червня 1959 року по грудень 1960 рік, з січня 1962 року по жовтень 1966 року та з січня 1998 року по лютий 1999 року.
На підставі державного акта на право колективної власності на землю серії МК №3, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради від 13.06.1995 року №43 (а.с.4-5), Дмитрівською сільською радою Березанського району Миколаївської області передано КСП Червоний партизан у колективну власність 3072,6 гектарів землі в межах згідно з планом для сільськогосподарського виробництва.
У списку членів КСП "Червоний партизан", що є додатком до вказаного акта, прізвище позивачки відсутнє (а.с.8-14).
З довідок Дмитрівської сільської ради вбачається, що на території сільської ради розмір земельної частки (паю) в КСП Червоний Партизан становить 7,06 умовних гектарів та ОСОБА_5 зверталася до сільської ради 31 січня 2011 року з питання надання їй земельної частки (паю) (а.с.20), але їй було рекомендовано звернутися до суду (а.с.21)
З архівної довідки Державного архіву Миколаївської області вбачається що у протоколі засідання правління колгоспу Червоний партизан с. Комісарівка від 25 лютого 1966 року №2 є відомості про розгляд заяви ОСОБА_1 про надання роботи завідуючою дитячими яслами та ОСОБА_1 вирішено надати роботу виховательки у дитячих яслах. У документах колгоспу Червоний партизан за 1959, 1966 роки відомостей про прийом та виключення з членів колгоспу ОСОБА_1 немає (а.с.42).
Архівним сектором Березанської райдержадміністрації повідомлено, що в документах Дмитрівської сільської ради за 1997-1999 роки, які знаходяться в архівній установі району, немає відомостей про передачу в колективну власність КСП Червоний партизан землі для виділення земельного паю новоприйнятим членам КСП з резервного земельного фонду (а.с.85).
Як вбачається з копії рішення Дмитрівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 23 лютого 2000 року "Про виділення в натурі земельних ділянок (паїв) (а.с.80-85), членам КСП виділено в натурі земельні ділянки із земель резервного фонду сільської ради, проте позивачка до списку вказаних осіб не входить.
Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, який діяв на час розпаювання земель колективної власності, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право.
Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року визначено коло осіб, які мають право на земельний пай, до яких віднесено членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонерів, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.
Згідно розяснень викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Позови громадян, повязані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.
Відповідно до ч. 3 ст.1 Закону України |Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) відповідно до ч.1 ст.2 вищевказаного Закону є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай).

Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що вона на час паювання землі КСП "Червоний партизан" станом на 27 вересня 1995 року та прийняття рішення про виділення в натурі земельних ділянок членам КСП із земель резервного фонду сільської ради станом на 23 лютого 2000 року відносилась до осіб, зазначених у ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», оскільки з наявних у справі доказів вбачається, що ні у 1995 році, ні у 1999-2000 роках позивачка в КСП не працювала, суд вважає необгрунтованими її посилання на наявність у неї права на земельну частку (пай) у вказаний період.

Згідно з ч.2 ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації за межами населених пунктів.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Згідно п. 17 Розділу Х Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Закон України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Статтею 3 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) передбачено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

Відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року N 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідно до п. 13 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 29 вересня 2016 року N 333, головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином органом, що вирішує питання передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення є Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Повноваження з передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин реалізовує, починаючи з 1 січня 2013 року.

За змістом ст.5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)у межах населених пунктів, районні державні адміністрації-за межами населених пунктів.

Отже, оскільки районні державні адміністрації з 1 січня 2013 року не мають повноважень приймати рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) - за межами населених пунктів, враховуючи, що такі повноваження передано до Головного управління відділу Держгеокадастру, управлінь Держгеокадастру в областях, відповідно саме ці органи повинні вчиняти відповідні дії згідно Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), зокрема, що стосуються виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за межами населених пунктів.

Разом з тим, будь-яких вимог до відповідного органу Держгеокадастру позивачкою не заявлялось, що є підставою для відмови в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення 04 червня 2018 року.

Суддя: