Справа № 357/3132/15-ц Головуючий у І інстанції Протасова О. М.
Провадження № 22-ц/780/313/18 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 18 20.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - Олійника В.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Коцюрби О.П.,

при секретарі Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання укладеним договору довічного утримання та його розірвання, -

в с т а н о в и л а :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 05 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_3 укладено правочин, який вона розцінювала як договір довічного утримання, однак, довірившись відповідачці, оформлено його було як договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Якийсь час після укладення договору відповідачка приділяла їй увагу, забезпечувала її харчами, поповнила рахунок на телефоні, але невдовзі заявила, щоб вона до неї не приходила та звільнила квартиру.

На момент укладення договору купівлі-продажу їй було 75 років, вона перебувала під диспансерним наглядом лікаря-психіатра з приводу розладу психіки, а тому не могла правильно зрозуміти природу договору. Однак купівлі-продажу квартири фактично не було, і грошей в розмірі 288 000 грн., як це зазначено у договорі, вона не отримувала.

Тому просила визнати договір купівлі-продажу від 05.10.2011 року удаваним, визнати, що фактично між сторонами було укладено договір довічного утримання, та розірвати його, оскільки на момент розгляду справи право власності було перереєстроване, і власником спірної квартири став син відповідача - ОСОБА_5, який був залучений до участі у розгляді справи в якості третьої особи.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Арешт, накладений ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.07.2015 року на квартиру АДРЕСА_2 після набрання рішенням законної сили скасовано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду доказів того, що сторони умисно оформили один правочин, але між ними насправді встановилися інші правовідносини.

Проте, рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2011 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.12.2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та встановлення факту безоплатності договору, встановлено, що на момент укладення правочину позивачка хоча і страждала на розлад особистості (психопатію) на фоні органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз), проте ступень цих розладів був такий, що не позбавляв її критичних здібностей та можливостей здійснювати соціальну адаптацію і не мав суттєвого впливу на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Цим же рішенням суду, яке набуло чинності, встановлено, що твердження позивачки щодо неотримання коштів за відчужену квартиру не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції вважав, що зазначені обставини спростовують доводи позивача щодо нерозуміння природи договору, який укладався з відповідачем.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Звернувшись з позовною заявою позивачка ОСОБА_2 зазначала наступне.

05.10.2011 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого вона продала ОСОБА_3. квартиру АДРЕСА_4 (п.п.1.1, 1.2 Договору.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що продаж квартири за домовленістю сторін здійснюється за 288 000 грн., які отримані «Продавцем» від «Покупця» в цей же день після підписання договору.

Позивачка вважала оспорюваний договір удаваним, так як Договором купівлі - продажу квартири віл 05 жовтня 2011 року фактично приховано Договір довічного утримання.

Позивачка вказувала, що весною 2011 року вона познайомилася з відповідачкою ОСОБА_3 На момент їхнього знайомства їй було вже 75 років, а також вона перебувала під диспансерним наглядом лікаря психіатра з приводу розладів особистості і поведінки судинного генезису. Дані обставини підтверджуються паспортом та довідкою №80 за січень 2013 року Білоцерківського наркологічного територіального медичного об'єднання.

Після їхнього знайомства відповідачка стала часто з нею спілкуватися, дуже добре до неї відносилася, допомагала харчами, разом зі своїм чоловіком підвозила її на автомашині, часто запрошувала на вечерю до себе додому, навіть один раз взяла її з собою в театр. Вона дуже прив'язалася до ОСОБА_3 Зрозумівши це, остання запропонувала доглядати її довічно в обмін на її квартиру, на що вона погодилася.

Ранком 05.10.2011 року ОСОБА_3 запросила її до себе в квартиру, нагодувала бутербродом з червоною ікрою та напоїла чаєм. Після сніданку відповідачка повідомила, що вони разом їдуть до нотаріуса для того, щоб оформити відносини з приводу довічного догляду в обмін на нерухомість.

У нотаріуса вона підписала документи, не читаючи їх, оскільки у неї йшли сльози і, крім того, вона повністю довіряла ОСОБА_3 Коштів їй ніхто не давав, і взагалі про кошти вони не розмовляли. Відсутні будь - які документи, що підтверджують факт отримання коштів. У нотаріальній конторі вони говорили про те, як відповідачка буде її доглядати і що після цього їй стане краще жити з такою піклувальницею.

Після відвідування нотаріуса ОСОБА_3 ще деякий час запрошувала її в гості на вечерю, а згодом заявила, щоб вона більше до неї не приходила та пообіцяла давати гроші на харчування.

08.09.2012 року вона їй перерахувала 300 грн. на мобільний телефон.

Після підписання документів в нотаріуса вона весь час проживала у своїй квартирі та сплачувала комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями.

12.12.2014 року ОСОБА_3 зрізала двері в її квартирі, а оскільки грошей для заміни дверей у неї не було, то замість дверей проріз затулила ковдрою.

Про те, що квартира вже не її їй стало відомо «05» січня 2013 року з рахунків на оплату комунальних послуг. Після цього вона зверталася в правоохоронні органи, що підтверджується відповідними постановами та її заявами.

Частиною 1 ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.744 ЦК України за поговором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За ст.749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувана. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувана іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем.

Статтею 750 ЦК України передбачено, що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Згідно зі ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання.

Так як ОСОБА_3 не виконувала свого обов'язку щодо довічного утримання, зокрема не доглядала її, не забезпечувала харчуванням, виселяла з квартири, то позивачка вважала, що вказаний договір має бути розірваний.

Позивачка також зазначала, що невиконання обов'язку щодо довічного утримання підтверджується її численними зверненнями до правоохоронних органів щодо того, як знущається над нею ОСОБА_6

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувача при укладенні договору.

На підставі викладеного позивачка просила:

визнати Договір купівлі - продажу квартири від 5 жовтня 2011 року, укладений між нею (ОСОБА_2) та ОСОБА_3, удаваним;

визнати, що 05.10.2011 року між нею (ОСОБА_2) та ОСОБА_3 було укладеного договір довічного утримання;

розірвати договір довічного утримання від 05.10.2011 року, який був укладений між нею (ОСОБА_2) та ОСОБА_3.

У заяві про уточнення позовних вимог (т.1, а.с.83-85) позивачка додатково просила ще визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_5, укладений 6 квітня 2015 року ОСОБА_3 на користь свого сина ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_7, проте дані позовні вимоги не розглядалися судами.

Суд першої інстанції повинен був пересвідчитись щодо виконання умов спірного договору обома сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не виконали умови договору саме купівлі-продажу, і позивачка залишилася проживати у спірній квартирі та сплачує протягом тривалого періоду часу всі комунальні платежі,

Відповідачка в спірну квартиру на момент розгляду справи не вселилася, її речей в квартирі немає, за комунальні послуги не сплачує і, крім зазначеного, спірний договір не зареєстрований у встановлений законодавством спосіб.

Крім того, пунктом 3.1 Договору передбачено, що протягом 14 днів позивачка повинна звільнити квартиру, але на сьогоднішній день вона продовжує там проживати і ніяких претензій щодо проживання в квартирі від відповідачки не надходило. Позивачка, як і раніше, проживає в своїй квартирі та оплачує комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг, які наявні матеріалах справи.

Після укладення договору купівлі-продажу позивачка квартиру не звільнила і у зв'язку з відсутністю іншого житла продовжувала і продовжує проживати в спірній квартирі та самостійно оплачувала і оплачує витрати на її утримання.

Таким чином, договір купівлі-продажу сторони виконали лише у частині переходу права власності на квартиру.

За договором довічного утримання також передбачено перехід права власності після підписання договору. Це договір, за яким одна сторона передає другій у власність жилий будинок, квартиру, інше майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням та доглядом довічно.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і оплатити за нього певну грошову суму

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що договір купівлі-продажу є удаваним і позивачка мала на меті укладання договору довічного утримання, про що свідчать встановлені по справі докази та обставини справи.

Згідно з вимогами ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Крім того, колегія суддів бере до уваги посилання позивачки на те, що відповідачка деякий час після укладення правочину надавала їй продукти харчування, а вона продовжувала проживати у спірній квартирі, та показання свідків щодо цих обставин, які також свідчать про укладення договору довічного утримання.

Згідно пояснень позивачки примірник договору купівлі-продажу квартири знаходився у неї.

Важливою особливістю договору довічного утримання є те, що право розпорядження таким майном у набувача виникає лише після смерті відчужувача.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка 06.04.2015 року здійснила відчуження зазначеної квартири на користь свого повнолітнього сина шляхом укладення договору дарування.

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За змістом п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Так, з пояснень сторін судом достовірно встановлено, що при укладені договору сторони домовилися, що позивачка буде проживати в квартирі, а відповідачка буде її доглядати.

Дії відповідачки свідчать про невиконання нею своїх зобов'язань перед позивачкою.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона не розуміла природи договору, оскільки при підписанні зазначеного договору вважала, що укладає договір довічного утримання, грошових коштів за квартиру у розмірі 288 тис. грн. не отримувала та продовжує проживати у ній, а також на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу їй було 75 років і вона перебувала на диспансерному обліку лікаря-психіатра з приводу розладу психіки.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Судом першої інстанції не дано належної правової оцінки твердженням позивачки про те, що відповідачка створює їй нестерпні умови життя, в зимовий період демонтувала вхідні двері, неодноразово знеструмлювала квартиру шляхом залиття клею у вимикачі, у результаті чого вона була змушена тривалий час проживати без світла.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК (ст.215 цього Кодексу).

Отже, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність доказів того, що обидві сторони оформили один правочин, але між ними насправді встановились інші правовідносини, а тому на підставі наведених норм та встановлених обставин колегія суддів вважає необхідним задовольнити позовні вимоги, визнати спірний договір купівлі-продажу удаваним, визнати, що було укладено договір довічного утримання, та розірвати його.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та зробленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року скасувати і прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання укладеним договору довічного утримання та його розірвання задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири від 05.10.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 удаваним.

Визнати, що 5 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання.

Розірвати договір довічного утримання від 05.10.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: