Справа 237/4712/17
Номер провадження 2/237/339/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.18 року м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Сенаторова В.А.,

при секретарі: Лахно Т.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Шахта ім. М.С.Сургая" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Марїнського районного суду Донецької області із позовом до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає наступне.

Наказом № 856к від 14.06.2010 року його було прийнято на роботу електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем в шахті на ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 «ДВЕК». Наказом в.о. директора шахти № 476к від 17.05.2017 року його було звільнено за прогули без поважних причин. Наказ не містить запис про ознайомлення працівника з наказом 17.05.2017 р. та його підпис. З наказом про звільнення № 476к від 17.05.2017 р. він був ознайомлений 05 жовтня 2017 року. В цей же день йому було видано трудову книжку. Вважає, що його звільнення проведено з грубим порушенням законодавства про працю та без врахування обставин прогулу. Причиною його незявлення на роботу є проведення на території його місця проживання антитерористичної операції, що створює небезпеки для його життя і здоровя. Також, позивач зазначає, що відповідачем порушені його зобовязанні згідно Колективного договору та Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 року доставляти його на роботу та з роботи. Крім того, відповідач повинен відшкодувати йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, оскільки тривалість вимушеного прогулу більше одного року сталася не з його вини.

На доведення обґрунтованості своїх вимог позивачем були надані наступні письмові докази: копія паспорту громадянина ОСОБА_1 (а.с. 6-7), копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 8), копія трудової книжки (а.с. 9), копія акту обстеження технічного стану житлового будинку від 08.09.2016 року за адресою: м. Марїнка, вул. Москалевського, 40 (а.с. 10), копія акту обстеження технічного стану житлового будинку від 29.04.2015 року за адресою: м. Марїнка, вул. Москалевського, 40 (а.с. 11), копія посвідчення № 460 (а.с. 12), копія довідки № 48 від 15 серпня 2017 року (а.с. 13), копія заяви ОСОБА_1 від 11.10.2017 року (а.с. 14), копія акту підтвердження проживання (не проживання) громадян (а.с. 15).

Позивач у судове засідання з'явився, надав аналогічні пояснення, викладені у позовній заяві. Позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав заперечення проти позову та усні пояснення в судовому засіданні, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача вказує, що позивач зловживає наданими йому державою гарантіями, оскільки ним не було подано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Також, ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» не отримало ні сертифікату ні іншого документу, що підтвердив би неможливість виходу на роботу внаслідок небезпеки для життя. Факт неможливості виїзду з м. Марїнка та приїзду до свого робочого місця спростовується тим, що 13.10.2017 року позивач «нарочито подав заяву про відновлення порушених прав» та тим, що 19.09.2017 року в Марїнській ОД ГУ ДФС України отримав довідку ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» від 15.08.2017 року. Також, посилання позивача на відсутність службового транспорту є безпідставним, оскільки Колективним договором встановлено, що час очікування автотранспорту працівником в зимовий час складає півгодини, літній час одна година, а за проїзд в жорсткому автобусі від місця проживання до найближчого населеного пункту поблизу шахти працівникам надається компенсація. Крім того, представник відповідача зазначає, що вини підприємства в непояві позивача на роботі немає, а тому прогул не підпадає під поняття «вимушений».

З метою доведення обґрунтованості своїх заперечень представник відповідача надав письмові докази, а саме: копія витягу з Колективного договору ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 30-31), копія роздруківки з ЄДР Постанови ВСУ від 09.12.2015 №6-2123цс15 (а.с. 32-33), копія акту від 15 травня 2017 року (а.с. 34), копія подання (а.с. 36), копія подання (а.с. 37) копія графіку виходів працівника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 38), довідка від 06.12.2017 року (а.с. 39), витяг з наказу від 17.05.2017 року (а.с. 40).

Всебічно, об'єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновків, які наведені нижче.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 «ДВЕК» електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем в шахті згідно наказу 856к від 14.06.2010 року.

Згідно витягу з Наказу від 17.05.2017 року ОСОБА_1 електрослюсаря підземного 4 розряду дільниці РЗО звільнено за прогули без поважної причини.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Пунктом 4 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу.

Частиною 1 статті 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Як вбачається із зібраних доказів, власник або уповноважений орган відповідача не запропонував позивачеві надати письмові пояснення щодо причин його відсутності на роботі.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Із наданих відповідачем доказів, а також, із пояснень представника відповідача не вбачається, що при прийнятті наказу № 476к від 17.05.2017 року щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, не було зясовано обставин, за яких вчинено прогул та поважність причин прогулу.

Відповідно до Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого Розпорядженням «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07 листопада 2014 року № 1085-р м. Марїнка Марїнського району розташоване на лінії зіткнення.

Як вбачається з копії паспорту ВВ 729577громадянина України ОСОБА_1 він з 03 червня 1989 року зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 40.

Згідно копії довідки ВЦА м. Марїнка та с. Побєда від 10.10.2017 року ОСОБА_1 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до копії акту обстеження технічного стану житлового будинку від 29.04.2015 року за адресою: м. Марїнка, вул. Москалевського, 40, житловий будинок постраждав під час артобстрілів 21.08.2014 року.

Відповідно до копії акту обстеження технічного стану житлового будинку від 08.09.2015 року за адресою: м. Марїнка, вул. Москалевського, 40, житловий будинок повторно постраждав під час проведення АТО 03.06.2015 року.

Згідно копії акту підтвердження проживання (не проживання) громадян від 12.11.2015 року будинок за адресою: м. Марїнка, вул. Москалевського, 40, частково пошкоджений та не придатний для проживання.

Судом встановлено, що позивач на момент виникнення спірних правовідносин мешкав на лінії зіткнення у пошкодженому будинку та не мав іншого помешкання.

Приймаючи рішення,суд також виходить із того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме тому факт ведення бойових дій на території м.Марїнка є тією поважною обставиною прогулу позивача, оскільки створювала загрозу життю і здоровю позивача і робила неможливим його присутність на роботі у період з «11» червня 2016 року по «17» травня 2017 року.

Окрім цього, доведеною є і та обставина, що відповідач порушив умови Колективного договору, зокрема п.3.11, та свій обовязок забезпечити доставку позивача на роботу від місця помешкання і в зворотньому напрямку. Також відповідачем при прийняті рішення про звільнення позивача, не було враховано приписів п.3.12 Колективного договору. Ці обставини випливають із пояснень сторін, визнаються ними. Зокрема, представник позивача зазначив, що, дійсно, рейси автобусів до м. Марїнка були скасовані у звязку з бойовими діями, повідомлення про це було розміщено на дошці оголошень на території підприємства у м. Вугледар. Доказів на підтвердження того, що про зміну вказаних вище умов Колективного договору був належним чином повідомлений позивач, відповідачем суду на його вимогу надано не було.

Надаючи оцінку ОСОБА_2 від 15.05.2017 р. (а.с.34), суд приходить до висновку, що цей доказ не містить достатньої інформації щодо предмету доказування, зокрема щодо обставин відсутності на роботі, таких як час (період) відсутності, яким чином встановлена ця обставина, хто за посадами є особи, які підписали цей акт, чи мають вони відношення до відповідача роботодавця, чи мають повноваження на складання такого акту, тощо. Тому суд вважає такий доказ неналежним в сенсі ст.77 ЦПК України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобовязаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Судом встановлено, що з наказом про звільнення з роботи ОСОБА_1 не був ознайомлений та його копія йому не видавалась, що є порушенням ст. 47 КЗпПУкраїни.

Частиною 1 статті 235 КЗпП закріплено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не було зясовано обставини та поважність причин прогулу ОСОБА_1, що є свідченням того, що ОСОБА_1 був звільнений 17.05.2017 року без законних на те підстав, а відтак повинен бути поновлений на роботі.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-2123цс15 під вимушеним прогулом слід розуміти це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Згідно абзацу 3 пункту 32 ППВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-419цс16 середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Згідно довідки ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» від 06.12.2017 року ОСОБА_1 протягом вісімнадцяти місяців до звільнення не працював, середньомісячні заробітна плата ОСОБА_1, розрахована виходячи з його тарифної ставки відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, складає 4328,40 грн, а середньоденна заробітна плата становить 216,42 грн.

Щодо суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то стягненню підлягає наступна сума: 4328,40*23 місяці + 216,42*16 днів = 103015,92 грн.

На підставі вищевикладеного суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Інших судових витрат судом не встановлено.

На підставі викладеного, у відповідності зі ст.ст. 258, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 40, 235 КЗпП України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Шахта ім. М.С.Сургая" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1 на роботі на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду, таб. № 1034 з повним робочим днем в шахті Державного підприємства «Шахта ім. М.С.Сургая» з 11 червня 2016 року.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С.Сургая» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 100130 (сто три сто тридцять) гривень 32 копійки.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С.Сургая» на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Марїнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 15 червня 2018 року.

Суддя В.А.Сенаторов

Дата документу 15.06.2018