Номер провадження: 22-ц/785/3506/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2018 року м. Одеса

Справа №522/15874/14-ц

Провадження №22-ц/785/3506/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Калараш А.А.

суддів Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Прокуратури Одеської області на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Шенцевої О.П. 06 липня 2016 року в м. Одеса,

встановив:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням суду апеляційної інстанції від 09 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій та бездіяльності працівників прокуратури, відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди скасовано та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Прокуратури Одеської області відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн. залишено без змін.

25 листопада 2015 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про ухвалення у справі додаткового рішення та просила стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 судові витрати, повязані з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції.

09 грудня 2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року скасовано, питання щодо ухвалення додаткового рішення у справі передано на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

06 липня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси у справі ухвалено додаткове рішення: стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 93,54 грн.

20 липня 2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року.

ОСОБА_2 просила ,скасувати додаткове рішення в частині відмови у стягненні решти судових витрат і в цій частині ухвалити нове рішення ,яким стягнути судові витрати,понесені нею у розмірі 403,63 грн. у повному обсязі (т.2 а.с.214-216).

Апеляційна скарга мотивована тим,що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що позивачем витрачені кошти у звязку з прибуттям до суду в судові засідання на суму 403 грн 63 коп.

21 липня 2016 року Прокуратура Одеської області подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року,яка мотивована тим,що суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати у розмірі 93,54 грн., оскільки з досліджених фіскальних чеків ПАТ СК «Інтер-Плюс» від 10.09.2014 року,05.11.2014 року,03.12.2014 року (т.1 а.с.178) не вбачається, що саме ОСОБА_2 їх придбала для явки в Приморський районний суд м. Одеси.

Прокуратура Одеської області просила скасувати додаткове рішення і ухвалити нове , яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2.

Відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області мотивований тим, що позивачкою доведено понесені нею матеріальні витрати при розгляді даної справи.

Від прокуратури Одеської області відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходив.

З матеріалів справи вбачається, що у звязку з розглядом касаційних скарг заступника прокурора Одеської області та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2015 року вищевказана цивільна справа перебувала у Вищому спеціалізованому суді з розгляду цивільних та кримінальних справ, який ухвалою від 10 травня 2017 року відхилив зазначені вище касаційні скарги.

11 липня 2017 року матеріали справи повернуто до Приморського районного суду м. Одеси.

06 лютого 2018 року дана цивільна справа надійшла до апеляційного суду для розгляду апеляційних скарг першого заступника прокурора Одеської області та ОСОБА_2 на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2, підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга Прокуратури Одеської області підлягає залишенню без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 93,54 грн. суд першої інстанції виходив з того, що саме такий розмір судових витрат, понесених позивачкою, повязаний з розглядом даної справи, а витрати повязані з подальшим розглядом справи в апеляційному та касаційному порядку не є підставою для ухвалення додаткового рішення.

Проте повністю погодитися з висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено / т. 1 а.с. 167-168/.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій та бездіяльності працівників прокуратури, відмовлено / т. 1 а.с.207-213/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 09 квітня 2015 року частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди скасовано та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /т. 1 а.с. 227-229/.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Прокуратури Одеської області відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн. залишено без змін/т. 1 а.с.254-257/.

25 листопада 2015 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про ухвалення у справі додаткового рішення та просила стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 судові витрати, повязані з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі / т. 2 а.с. 9-10/.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року скасовано, питання щодо ухвалення додаткового рішення у справі передано на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси/т. 2 а.с.45-48/.

Додатковим рішенням від 06 липня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 93,54 грн./т. 2 а.с. 69-70/.

З матеріалів справи вбачається ,що позивач ОСОБА_2 проживає в Березівському районі Одеської області.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 87 ЦПК України, в редакції чинною до 15.12.2017 року, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати сторін та їх представників ,що повязані з явкою до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, діючого станом на момент винесення додаткового рішення, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, чинного станом до 15.12.2017 року, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Відповідно до норм цивільно процесуального закону кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_2 посилалася на те,що нею були витрачені кошти у звязку з прибуттям в судове засідання різних інстанцій та у звязку з відправленням кореспонденції понесні витрати на загальну суму 403,63 грн., з яких витрати на проїзд 390,83, поштови витрати -12,80 (т.2 а.с.63).

В обґрунтування витрат на проїзд, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона приймала участь у судових засіданнях які відбувалися :

10.09.2014 року,05.11.2014 р., 03.12.2014 року,16.12.2014 року,09.12.2014 року, 02.09.2015 року, 04.11.2015 року ,09.12.2015 року, 20.04.2016 року, 15.06.2016 року, 17.06.2016 року, 06.07.2016 року.

З матеріалів справи вбачається ,що судові засідання ,в яких ОСОБА_2 приймала участь відбувалися : 10.09.2014 року (т.1 а.с.48),15.10.2014 року (т.1 а.с.58), 03.12.2014 року (т.1 а.с.163),09.04.2015 року (т.1 а.с.203), 04.11.2015 року (т.1 а.с.251).

Відповідно до наявних і доданих ОСОБА_2 проїздних квітків , витрати склали на загальну суму 124 грн. 68 коп. (т.1 а.с. 52, 249,250).

Відповідно до довідок секретаря судового засідання від 5.11.2014 року ,02.09.2015 року , 20.04.2016 року , сторони в судове засідання не зявилися та розгляд справи не відбувався (т.1 а.с. 67, 244,т.2 а.с.53).

Матеріали справи не містять докази витрат ОСОБА_2 на поштові відправлення .

Матеріали справи не містять докази витрат позивача понесених нею 15.06.2016 року,17.06.2016 року, 06.07.2016 року та такі вимоги є безпідставними ,оскільки в зазначені дні судові засідання у справі не проводилися.

За таких підстав, відшкодуванню ОСОБА_2 підлягають судові витрати ,які були понесені позивачем у звязку з прибуттям до суду та прийняття участі в судовому засіданні ,що складають 124 грн. 68 коп.

Решта витрат,на які посилається позивач відшкодуванню не підлягають у звязку з недоведеністю та безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно понесення нею судових витрат саме у розмірі 403,63 грн. не заслуговують на увагу ,оскільки такі доводи спростовуються вищенаведеними матеріалами справи.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведене та помилково лише обмежився розрахунком позивача.

Посилання суду на те,що витрати повязані з апеляційним та касаційним розглядом справи, не підлягають відшкодуванню є помилковим,оскільки відшкодуванню відповідно до вимог ЦПК України підлягають судові витрати учасника справи у звязку з розглядом судової справи незалежно в якій інстанції проводився розгляд справи.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокуратури Одеської області щодо відсутності належних доказів того, що надані фіскальні чеки були придбані саме ОСОБА_2, оскільки зазначені квітки не є персонально ідентифікованими та національним законодавством таких вимог до зазначеної категорії квитків не вимагається.

За таких обставин, апеляційна скарга Прокуратури Одеської області підлягає залишенню без задоволення . Апеляційна скарга ОСОБА_2, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру судових витрат.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 274, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,суд

постановив:

Апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року змінити, абзац другий резолютивної частини додаткового рішення викласти в наступній редакції :

« Стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі , 124 грн. 68 коп.»

В решті додаткове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2»г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07.06.2018 року.

Судді апеляційного суду

Одеської області: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5