Справа № 368/401/18
провадження № 2/368/265/18
Рішення

Іменем України

"30" травня 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист гідності та честі та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

позивач просить суд зобов'язати ОСОБА_2 спростувати перед ним та його товаришем ОСОБА_4 поширені нею недостовірні відомості про те, що він має заборгованість по сплаті аліментів, а також те, що його позбавили права керувати транспортним засобом, обґрунтовуючи свій позов наступним.

15 березня 2018 року він, ОСОБА_1, приймав участь в судовому засіданні в Кагарлицькому районному суді Київської області по справі № 368/135/18 за позовом ОСОБА_2 до нього, про відшкодування додаткових витрат на дитину.

Після вказаного судового засідання, приблизно о 12 годині 00 хвилин, він, зі своїм товаришем ОСОБА_4, намагався сісти у свій автомобіль марки «Тойота», д.н. НОМЕР_1. В цей час до нього підійшов працівник поліції і попросив його пред'явити свої документа, а також документи на автомобіль. На його запитання в чому справа і що стало причиною пред'явлення документів, працівник поліції повідомив його, що ОСОБА_2 зателефонувала в поліцію і повідомила про те, що його було позбавлено права керувати транспортним засобом, однак незважаючи на заборону, він ним керує. Також, ОСОБА_2 повідомила про те, що він має заборгованість по сплаті аліментів. Він повідомив працівника поліції про те, що це не правда, що його ніхто не позбавляв права керувати транспортним засобом, а також в нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів.

Однак, працівник поліції заборонив йому сідати у свій автомобіль і сказав, що у них є документ, який свідчить про те, що його було позбавлено керувати транспортний засіб. Він попросив його пред'явити такий документ. В цей час працівник поліції звернувся до ОСОБА_2 з проханням надати такий документ. Однак, ні ОСОБА_2, ні працівник поліції не надали жодного документу, який би підтверджував факт позбавлення його права керувати транспортним засобом. Після чого він сів в автомобіль і поїхав в напрямку міста Обухів. Під час цього прикрого інциденту він пережив нервове потрясіння. В нього піднявся тиск, розболілася голова. Такий стан в нього продовжувався ще три дні (до 19.03.2018 р.). Оскільки в нього з його знайомим давні дружні та ділові відносини, йому пришилося пояснювати йому про те, що це все неправда і наклеп.

Згідно статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Згідно ч. 3 ст. 297 ЦК, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Керуючись абз. 1, 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, внаслідок протиправних дій ОСОБА_2, йому була спричинена моральна шкода, яка обґрунтовується наступним:

?фізичний біль і страждання, яких він зазнав у зв'язку з поширенням про нього неправдивої, недостовірної та негативної інформації, і як наслідок стрес від необхідності підкорюватися працівникам поліції за дії, які він не вчиняв;

?душевні страждання, пережиті ним у зв'язку з поширенням про нього неправдивої, недостовірної та негативної інформації, що призвело до тривалого розладу настрою і може призвести до розладу психіки, викликаного постійними депресіями на нервовому ґрунті (п. 3 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України);

?приниження честі і гідності (п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України) у зв'язку з поширенням про нього неправдивої, недостовірної та негативної інформації;

?порушення нормальних життєвих зв'язків у зв'язку з поширенням про нього неправдивої, недостовірної та негативної інформації та необхідності пояснювати та доводити протилежне своїм знайомим.

Він звернувся 16.03.2018 р. до медичного закладу за допомогою, про що має довідку про звернення.

Розмір душевних страждань він оцінює в 10 000 (десять тисяч ) гривень.

Крім того, вважає, що відповідачка повинна спростувати сказане, та вибачитись у нього при свідках за це.

Слід зазначити, що відповідач відмовилася спростовувати поширену про нього недостовірну інформацію та відмовилася вибачатися за це.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3 просять суд в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди відмовити повністю, мотивуючи наступним. За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Оціночними судженнями, з огляду на приписи ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року «Про інформацію», за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Про зазначене йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). З позовної заяви вбачається, що звернення відповідача до поліції містять інформацію про вчинення позивачем правопорушення і були адресовані Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП у Київській області. За таких обставин метою звернення відповідача до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП у Київській області було не розповсюдження недостовірної інформації щодо позивачки, а реалізація відповідачем свого конституційного права, визначеного ст. 40 Конституції України. Крім того, інформація з якою відповідач звернулась до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП у Київській області підтверджується наступними документами: постановою державного виконавця від 28.02.2018 р. про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, довідку-розрахунок державного виконавця про заборгованість по аліментах від 28.02.2018 р., в якій зазначено, що станом 28.02.2018 р. заборгованість боржника по аліментах перед стягувачем на утримання дочки ОСОБА_5 становить 91455,27 гривень.

Суд, вислухавши сторони, представника відповідача, свідка, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову позивачеві з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами ст.ст. 13, 76 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Як визначено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Як закріплено у положеннях ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Позивач звернувся до суду з позовом про захист гідності та честі та відшкодування моральної шкоди до ОСОБА_2 у зв'язку з тим, що 15 березня 2018 року, перебуваючи у Кагарлицькому районному суді Київської області для розгляду цивільної справи № 368/135/18 за позовом ОСОБА_2 до нього про відшкодування додаткових витрат на дитину, до нього підійшов працівник поліції та хотів перевірити документи на машину, оскільки ОСОБА_2 подзвонивши до поліції повідомила, що його позбавлено права керувати транспортними засобами, так як він має заборгованість по аліментах, тому не має права керувати транспортними засобами.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

В пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Честь і гідність - важливі духовні нематеріальні блага, втілені у самій особистості громадянина. Вони визначають добре ім'я людини та позитивну репутацію особи. Право на честь та гідність громадянина є конституційним.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34).

За приписами ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі постанова Пленуму ВСУ №1) роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Особливістю захисту прав у справах про захист честі та гідності є те, що вимоги не можуть мати узагальнюючий характер, повинні містити визначення інформації, якою порушено особисті немайнові права, з метою дотримання балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі є особистим немайновим правом фізичної особи.

За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Оспорювана позивачем інформація, яку відповідач повідомила під час його звернення до правоохоронного органу, який наділений законом повноваженнями перевірити цю інформацію на достовірність, не підлягає доведенню на достовірність у порядку цивільного судочинства на підставі ст. 277 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути лише покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», розмежовано оціночні судження, правдивість яких не потребує доведення та, що вимога про доведення правдивості цих оціночних суджень порушує свободу вираження поглядів, яке гарантується ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., яка є частиною національного законодавства, від тверджень про факти, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачами законодавства чи моральних принципів.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Крім того, оціночне судження не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, оскільки це лише висловлена думка, позиція людини, однак в листі відповідача вказівка на проведення дій, яка в свою чергу призвела до перевірки правоохоронними органами, висновок якого спростовує твердження відповідача, а також надання відповідей на листування з приводу спірних правовідносин.

Як роз'яснено у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до абз. 5 п. 3 Рішення КСУ, Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Відповідно до абз.7-9 Рішення КСУ, наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Зокрема, Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачають адміністративну відповідальність за поширювання неправдивих чуток, що можуть викликати паніку серед населення або порушення громадського порядку, та за повідомлення завідомо неправдивих відомостей органам реєстрації актів громадянського стану, згідно до Кримінального кодексу України встановлюється кримінальна відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками (стаття 259), завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину (стаття 383).

В резолютивній частини Рішення КСУ робиться висновки про те, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам осіб.

Таким чином, суд вважає, що звернення відповідача до поліції є способом реалізації права відповідача на звернення до відповідних органів, а на розповсюдження завідомо неправдивої інформації, тому у задоволенні позовних вимог позивачу відмовляє.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання недостовірної інформації та її спростування, то вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові на позивача.

Отже, оскільки позивачу в позові відмовлено, а тому понесені ним судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., ст.. 277 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, рішенням Конституційного Суду України від 10.03.2003 р. № 8-рп/2003, ст. ст. 251-265, 293 ЦПК України суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист гідності та честі та відшкодування моральної шкоди відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до апеляційного суду Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України серія НОМЕР_4, виданий 11жовтня 2010 року, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): 08701, АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_3, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2.

Повне рішення суду складено 08.06.2018 р.

Суддя І.І. Шевченко