Справа №486/1504/17 20.06.2018
Провадження №22-ц/784/994/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 486/1504/17 Категорія 5
Провадження № 22-ц/784/994/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивача-Харічева Я.С.,

відповідача- Нагорної Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року постановлене під головуванням судді Савіна О.І. в приміщенні суду о 16 год. 06 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що з ОСОБА_2 вони перебували в шлюбі, який розірвано 19 червня 2007 року. Перебуваючи у шлюбі, ним 03.11.2006 року було укладено договір безвідсоткової цільової позики та отримано від Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 205450 грн. для придбання квартири АДРЕСА_1. Того ж дня, 03.11.2006 року між ним та ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, яка на підставі іпотечного договору від 10 листопада 2006 року була передана йому в іпотеку для забезпечення зобов'язання щодо повернення запозичених коштів. Після придбання квартири відповідачка в квартирі не проживала. Шлюбні відносини та ведення спільного господарства були фактично припинені відразу після придбання квартири. З лютого 2007 року по грудень 2014 року він самостійно погасив заборгованість за договором безвідсоткової цільової позики від 03.11.2006 року. Незважаючи на те, що квартира придбана за його власні кошти, він не має можливості здійснити права власника щодо розпорядження квартирою в повному обсязі, оскільки потрібна згода відповідача, так як квартира була придбана під час шлюбу. На даний момент, хоча відповідачка і визнає обставину придбання даної квартири за його особисті кошти, але повідомила йому, що згоду на відчуження квартири надасть лише у разі сплати їй грошей за 1/3 частку квартири. На підставі викладеного позивач просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, а також порушення судом норм процесуального права.

Відповідачка звернулась до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідачка не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що позивач та відповідачка з 14.08.2004 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 19.06.2007 р. Під час шлюбу сторін, а саме 03 листопада 2006 року, між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та ОСОБА_1 був укладений договір безвідсоткової цільової позики № 78/06 від 03.11.2006 р., відповідно до якого ДП «НАЕК «Енергоатом» (позикодавець) надало ОСОБА_1, який працював інженером програмістом ЦТАВ ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (позичальнику), безвідсоткову цільову позику на загальну суму 205 450 гривень, в тому числі для придбання квартири АДРЕСА_3 (без виконаних оздоблювальних робіт) - 180 500 гривень та для виконання оздоблювальних робіт в даній квартирі - 24 950 гривень, строком на 20 років 3 місяці (243 місяців), термін погашення позики - з 03.02.2007 р. до 03.02.2027 р.

Крім того, 03.11.2006 р. між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В.

10.11.2006 р. в забезпечення виконання позивачем зобов'язань за договором безвідсоткової цільової позики № 78/06 від 03.11.2006 р., ОСОБА_1 була передана ДП «НАЕК «Енергоатом» в іпотеку квартира АДРЕСА_4 за згодою дружини - ОСОБА_2

Відповідно до п. 1, п. 3.1, п. 3.2 договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2006 р. позивач придбав квартиру АДРЕСА_3 за 180 500 гривень, взаєморозрахунки сторін, за їх взаємною згодою, були здійсненні шляхом новації боргу покупця перед продавцем у позикове зобов'язання, за договором безвідсоткової позики № 78/06 від 03.11.2006 р., укладеного сторонами за цим договором.

Право власності на вказану квартиру виникло у покупця з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу в Державному реєстрі правочинів нотаріусом (п. 7 договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2006р.). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру правочинів даний договір купівлі-продажу був зареєстрований приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В. в Державному реєстрі правочинів 03.11.2006 р.

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнськ», ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4, в електронному Реєстрі право власності на нерухоме майно зареєстроване 09.11.2006 р., кн.28. стор. 216, № 468.

Проаналізувавши дані обставини, а також положення ст. 57, 60, 61 СК України, суд дійшов висновку, що спірна квартира не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України, тобто до майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Таким чином, суд вважав, що квартира АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю сторін.

Крім того, суд не погодився з твердженнями позивача про те, що спірна квартира була придбана за його власні кошти, так як заборгованість за договором безвідсоткової цільової позики № 78/06 від 03.11.2006 р. була погашена ним самостійно, оскільки позика в розмірі 205 450 гривень: для придбання квартири АДРЕСА_3 (без виконаних оздоблювальних робіт) - 180 500 гривень та для виконання оздоблювальних робіт в даній квартирі - 24 950 гривень, була отримана позивачем під час шлюбу з відповідачкою. До того ж, в судовому засіданні позивач зазначив, що у нього не було коштів достатніх на придбання квартири і тому він отримав позику. Відповідно до копії довідки про погашення безвідсоткової цільової позики від 01.12.2017 р., за даними бухгалтерського обліку ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» за період з 01.02.2007 р. по 09.12.2014 р. ОСОБА_1 погашено безвідсоткову цільову позику в повному обсязі 205 450 гривень. Однак, за час шлюбу з відповідачкою позивачем було погашено за період з лютого по червень 2007 року частину позики, що підтвердила в судовому засіданні і відповідачка. А тому, твердження позивача про те, що вищевказана квартира придбана на його власні кошти і погашена ним самостійно, суд вважав невірними.

До того ж, відповідачка зазначила в судовому засіданні, що безвідсоткові цільові позики на придбання житла надавалися ДП «НАЕК «Енергоатом» працівникам, які мали сім'ї, тобто позивач отримав вказану позику у зв'язку з наявністю у нього сім'ї, яка на той час складалася з трьох чоловік: позивача, відповідачки та їх малолітнього сина. Даний факт не був оспорений позивачем в судовому засіданні.

Доводи позивача стосовно того, що після придбання спірної квартири відповідачка в ній не проживала, суд вважав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки самі по собі не спростовують факту перебування сторін у зареєстрованому шлюбі до 19 липня 2007 року. До того ж, доводи позивача про те, що шлюбні відносини між ним та відповідачкою, ведення спільного господарства були фактично припиненні відразу після придбання квартири, спростовані поясненнями відповідачки, наданими нею в судовому засіданні. Також судом зазначено, що остання наголошувала суду на тому, що до придбання даної квартири та під час здійснення в ній ремонту їх сім'я проживала в квартирі її батьків, вони облаштовували придбану квартиру для проживання в ній їх сім'ї. Однак, після того як був зроблений ремонт в квартирі та вона була облаштована меблями і побутовою технікою, позивач відразу звернувся до суду з заявою про розірвання шлюбу і не допускав її до їх квартири. Таку поведінку позивача вона пояснила тим, що на той час захворіла на епілепсію.

Також, відповідачка зазначила в судовому засіданні, що на момент придбання спірної квартира, в ній не були виконані оздоблювальні роботи. Квартира потребувала вкладення коштів, стіни в ній були лише поштукатурені, не було санвузла, міжкімнатних дверей, лінолеуму. Перебуваючи у шлюбі, вони з позивачем витрачали спільні кошти подружжя на ремонт та облаштування придбаної квартири: зробили ремонт, встановили душову кабіну, унітаз, міжкімнатні двері, поклали на підлогу лінолеум, придбали побутову техніку та меблі. Крім спільних коштів подружжя, в тому числі коштів подарованих їм як подружжю на весіллі - 16 000 гривень, в облаштування квартири були вкладені кошти в розмірі 25 000 гривень, які надали їм її батьки, завдяки чому ремонт був здійснений майже за 9 місяців. На підтвердження факту отримання у батьків коштів, відповідач надала суду копію договору займа від 20.11.2006 р. та копію розписки від 20.11.2006 р..

З копії договору займа від 20.11.2006 р., укладеного між ОСОБА_4 та відповідачкою, та копії розписки від 20.11.2006 р., вбачається, що відповідачка отримувала від ОСОБА_4 у займ грошові кошти в розмірі 25 000 гривень. Позивач заперечував даний факт, однак будь-яких доказів, які б спростовували цей факт і твердження відповідачки суду не надав.

На підтвердження того, що в квартирі АДРЕСА_3 був здійснений ремонт та створені необхідні умови для проживання, відповідачка надала копію акту відвідування та обстеження умов проживання від 23.07.2007 р.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_4 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому відсутні підстави для визнання права особистої власності позивача на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини та зазначене в тексті рішення суду.

Так, ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу дійсно не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Матеріалами справи встановлено, що спірна квартира була придбана 03 листопада 2006 року на ім'я позивача в період шлюбу сторін для забезпечення потреб усієї сім'ї сторін, яка на той час складалася з позивача, відповідачки та їх сина, у житлі.

Дана квартира була придбана за кошти, які отримав позивач за договором безвідсоткової цільової позики № 78/06 від 03.11.2006р.

Згідно договору купівлі - продажу квартири від 03.11.2006р. право власності на цю квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору в Державному реєстрі правочинів нотаріусом ( п.7). Як убачається з Витягу з Державного реєстру правочинів даний договір нотаріусом було зареєстровано в реєстрі 03.11.2006р. 09 листопада 2006 року було зареєстровано право власності за дану квартиру за позивачем.

Зазначені обставини свідчать про те, що право власності на спірну квартиру було набуто у період шлюбу сторін.

І тільки після цього 10 листопада 2006 року було укладено іпотечний договір між ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та позивачем, за яким позивач передав квартиру в іпотеку ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». В п. 3 даного договору зазначено, що позивач передав квартиру в іпотеку за згодою дружини ОСОБА_5, що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій завірено нотаріусом.

Зазначені обставини підтверджують той факт, що на момент передачі квартири в іпотеку вона перебувала у спільній сумісній власності сторін і саме тому під час передачі її в іпотеку необхідна була згода відповідачки, яку вона і надала.

Відповідно до п. 1, п. 3.1, п. 3.2 договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2006 р. позивач придбав квартиру АДРЕСА_3 за 180 500 гривень, а взаєморозрахунки сторін, за їх взаємною згодою, були здійсненні шляхом новації боргу покупця перед продавцем у позикове зобов'язання за договором безвідсоткової позики № 78/06 від 03.11.2006 р., укладеним сторонами за цим договором.

Отже, фактично спірна квартира була придбана за кошти, отримані позивачем за договором безвідсоткової позики № 78/06 від 03.11.2006 р., які були передані ним продавцю, а позивач зобов'язався повернути ці кошти на умовах позикового зобов'язання ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Згідно договору безвідсоткової позики № 78/06 від 03.11.2006 р. позивач отримав 180500грн. для придбання спірної квартири (без виконання оздоблювальних робіт) та 24950грн. - для виконання оздоблювальних робіт в квартирі.

Як випливає із аналізу матеріалів справи договір безвідсоткової позики № 78/06 від 03.11.2006 р. був укладений позивачем в інтересах сім'ї сторін, а саме для забезпечення потреб усієї сім'ї сторін, яка на той час складалася з позивача, відповідачки та їх сина, у житлі. Протилежного позивачем під час розгляду справи доведено не було.

Згідно ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит або за договором безвідсоткової позики, яка шляхом новації боргу перейшла у позикове зобов'язання, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Аналіз встановлених судом обставин по справі у їх сукупності з наведеними нормами права свідчить про те, що як придбання спірної квартири, так і ремонт в ній були зроблені за кошти, які стали спільною сумісною власністю подружжя сторін.

За таких обставин суд правомірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру за позивачем.

Не проживання сторін спільно в даній квартирі після її придбання зумовлено спочатку необхідністю здійснення в ній оздоблювальних робіт, а потім припиненням фактичних шлюбних відносин між сторонами. Проте сам по собі факт не проживання сторін спільно в даній квартирі після її придбання та здійснення в ній відновлювального ремонту за таких умов не спростовує факт придбання даної квартири для інтересів всієї сім'ї за спільні сумісні кошти подружжя, а отже не є підставою для скасування рішення суду.

Те, що позивач погасив позикове зобов'язання за рахунок відрахувань із його заробітної плати ( частково під час шлюбу, а частково після припинення шлюбних відносин з відповідачкою), з урахуванням викладеного, не є достатньою підставою для визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру.

Помилковим є також ствердження позивача про те, що оскільки він не отримував реально на руки кошти на придбання квартири та здійснення в ній оздоблювальних робіт, так як ці кошти відразу були зараховані в рахунок оплати за придбану квартиру підприємству, яке і продавало квартиру, а також не отримував кошти, які нараховувалися йому як заробітна плата, але відразу ж відраховувалися на погашення позикового зобов'язання, то ці кошти не можна вважати такими, що були ним реально одержані, а отже, вони на його думку не можуть бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги стосовно безпідставності стверджень відповідачки про те, що безвідсоткові цільові позики на придбання житла надавалися тільки працівникам, які мали сім'ї, та посилання його в апеляційній скарзі на відсутність у нього переважного права на отримання позики, не спростовує факту отримання позивачем безвідсоткові цільові позики на час укладення договору безвідсоткової позики № 78/06 від 03.11.2006 р. в інтересах сім'ї сторін, а саме для забезпечення потреб усієї сім'ї сторін, яка на той час складалася з позивача, відповідачки та їх сина, у житлі.

Апеляційний суд погоджується з тим, що відповідачкою не було доведено те, що на ремонт квартири використовувалися кошти у розмірі 16000 грн. подаровані сторонам як подружжю на весіллі. Проте дані обставини не впливають на правильність прийнятого судом рішення про те, що як придбання квартири, так і ремонт в ній було здійснено за спільні кошти подружжя, отримані позивачем за договором безвідсоткової позики № 78/06 від 03.11.2006 р, укладеним в інтересах усієї сім'ї.

Посилання позивача в апеляційній скарзі для спростування доказів відповідачки про те, що на ремонт квартири були використані кошти у розмірі 25000грн., які були передані сторонам батьками відповідачки, на ч.5 ст. 719 ЦК України є некоректним, так як дана норма права регулює правовідносини укладення договору дарування, а не позики, який був укладений 20.11.2006р. між ОСОБА_4 та відповідачкою. Договір же позики згідно ст. 1047 ЦК України, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі, яка і була дотримана сторонами даного договору.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення судом норм процесуального права щодо порядку проведення підготовчого судового засідання, прийняття від відповідачки заперечення на позов, а не відзиву, не вручення йому копій додатків до заперечень, позбавлення позивача можливості надати відповідь на відзив, тощо не є достатньою самостійною підставою для скасування рішення, так як згідно ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не сталося в даному випадку. Всі докази, які позивач мав бажання надати суду першої інстанції, ним були додані до апеляційної скарги та оцінені апеляційним судом разом з іншими доказами, які є у справі.

Інші доводи апеляційної скарги направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку у їх сукупності, в межах повноважень, наданих йому законом, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 12, 77-81, 263-265, ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 25 червня 2018 року