Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 754/16190/15-ц

провадження № 61-6146 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І.М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представники позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду м. Києва

від 23 жовтня 2017 року у складі судді Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист прав споживача, розірвання договору, відшкодування збитків.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року позов задоволено.

15 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року заяву ОСОБА_3 вказану задоволено, заочне рішення суду першої інстанції скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада

2016 року у складі судді Панченко О. М. позов задоволено. Розірвано договір підряду на проектні роботи, авторський нагляд та пусконалагоджувальні роботи від 24 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 18 000 грн, пеню у розмірі 99 360 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 грн. Вирішено питання розподілу судового збору.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року

ОСОБА_3 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважними.

У касаційній скарзі, поданій 13 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року йому відмовлено в прийнятті заяви про перегляд заочного рішення та роз'яснено, що рішення від 30 листопада 2016 року може бути оскаржено в загальному порядку. Про вказану ухвалу заявник та його представник дізналися лише 31 липня 2017 року під час ознайомлення з матеріалами справи. Вважає, що наведені ним причини пропуску строку оскарження необґрунтовано визнано апеляційним судом неповажними.

Відзив позивача на касаційну скаргу відповідача аргументовано тим, що останній тривалий час не цікавився рухом справи та не знайомився з матеріалами справи. Оскаржувана ухвала апеляційного суду прийнята з дотриманням норм чинного законодавства і є правильною по суті.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлено, 30 листопада 2016 року Деснянським районним судом

м. Києва було ухвалено рішення, яким розірвано договір підряду на проектні роботи, авторський нагляд та пусконалагоджувальні роботи від 24 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 18 000 грн, пеню у розмірі 99 360 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 грн. Вирішено питання щодо розподілу судового збору. Відповідач ОСОБА_3 не був присутній у судовому засіданні 30 листопада 2016 року

4 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року апеляційна скарга була залишена без руху з наданням строку на усунення недоліку скарги, а саме для звернення до суду із заявою про поновлення строку із зазначенням поважних причин його пропуску.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається Цивільним процесуальним кодексом України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Цивільний процесуальний кодекс України у статті 1, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, закріплює, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

За положеннями частини першої статті 294 цього Кодексу, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За частиною третьою статті 297 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Норми Цивільного процесуального кодексу України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

На виконання вимог ухвали суду ОСОБА_3 подав заяву про поновлення строку, в якому зазначив, що він не міг вчасно подати апеляційну скаргу у зв'язку із станом здоров'я та посилався на значну віддаленість його місця перебування від міста Києва, що ускладнило звернення до спеціаліста для отримання юридичної допомоги. На підтвердження стану здоров'я заявником надано результати огляду лікаря ортопеда-травматолога від 17 вересня 2017 року.

Мотивуючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд зазначав, що наведені заявником причини пропуску строку на оскарження не свідчать про неможливість своєчасного звернення з апеляційною скаргою, оскільки стан здоров'я заявника не підтверджено належними доказами, а віддаленість його місця перебування від міста Києва, що ускладнило звернення до спеціаліста для отримання юридичної допомоги, не має правового значення для вирішення даного питання.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини

від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява

№ 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок міститься також і в рішенні Суду у справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява

№ 32053/13), яке набуло статусу остаточного 29 січня 2016 року, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, пункт 41, від 3 квітня 2008 року).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що відповідач не був присутній у судовому засіданні 30 листопада 2016 року, проте 19 червня 2017 року він знайомився з матеріалами справи та отримав копію оскаржуваного рішення про що свідчить його власноручний підпис на заяві (а. с. 130).

Проте з апеляційною скаргою звернувся лише 4 серпня 2017 року, тобто зі спливом майже 9 місяців з дня ухвалення місцевим судом рішення, та майже через 2 місяці з моменту отримання копії судового рішення. Наведені заявником підстави пропуску строку, судом апеляційної інстанції визнані неповажними, про що наведено відповідні мотиви.

Наведене свідчить, що апеляційний суд виконав вимоги процесуального закону та дійшов вірного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Аргумент касаційної скарги про обізнаність заявника та його представника з ухвалою Деснянським районним судом м. Києва від 30 червня 2017 року лише 31 липня 2017 року на правильність оскаржуваної ухвали не впливає, оскільки, після отримання 19 червня 2017 року копії рішення

суду першої інстанції від 30 листопада 2016 року відповідач був обізнаний про те, що після скасування заочного рішення у даній справі оскаржуване судове рішення місцевим судом ухвалювалось в загальному порядку.

Слід зауважити, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик