Справа №442/7296/15-ц
Провадження №2/442/232/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:головуючого - судді Нагірної О.Б.,

за участю секретарів - Харіва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №442/7296/15ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Чагарі" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплої Маряни Юріївни про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

учасники справи

представник позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_6,

третя особа Тепла М.Ю., -

в с т а н о в и в :

Позивач - ТзОВ "Чагарі" звернулось до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення літ "Ж-1" (ряд 5, місце НОМЕР_1) на АДРЕСА_1 площею 16,50 кв.м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою Маряною Юріївною 14 червня 2013 року з тих підстав, що рішенням суду скасовано незаконне судове рішення, яким було визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинне будівництво - зазначене вище нежитлове приміщення, на підставі якого укладено оспорюваний правочин.

За таких обставин вважає, що оскільки судове рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухомість було скасоване, а відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків.

Зазначає, що оспорюваним договором порушені права ТзОВ "Чагарі", оскільки торгові приміщення на АДРЕСА_1 споруджувались на земельній ділянці, яка перебуває в оренді ТзОВ "Чагарі", яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою.

Також просить вирішити питання про стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат.

22.11.2016року у справі суддею Ковалем Р.Г.було винесене заочне рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним договір дарування 14.06.2013року.

Відповідач ОСОБА_1 11.01.2016року подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, ухвалою від 21.04.2017року зазначене заочне рішення скасоване.

Ухвалою від 18.05.2017 року справу прийнято до провадження суддею Нагірною О.Б.

08.06.2017року позивач подав до суду додаткові письмові обгрунтування позовних вимог, зазначає, що на момент укладення спірних договорів відповідачі не були власниками цього майна, і оскільки товариство має конкретний майн6овий інтерес в оспорюваному договорі, то відповідно і має право заявляти такий позов.

Справа призначалась до розгляду неодноразово, однак сторони в судове засідання не з' являлись, позивачем неодноразово подавались клопотання про відкладення слухання справи через неможливість явки його в судове засідання за станом здоров'я та перебування на лікуванні.

Оскільки представник позивача в судове засідання неодноразово не з'являвся, подавав до суду клопотання про відкладення слухання справи у зв'язку з хворобою та перебуванням на лікуванні, враховуючи розумні строки для розгляду справи та те, що справу не обов'язково розглядати за правилами загального провадження, суд вважає, що таку слід розглянути за правила спрощеного провадження без виклику сторін. Про що було постановлено ухвалу від 27.03.2018року відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідачі до суду відзиву не подавали.

Третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла М.Ю. подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 11 та ст. ст. 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 14.06.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою Маряною Юріївною ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 належне їй на праві приватної власності згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року №442/2221/13-ц, 2/442/924/2013 нежитлове приміщення загальною площею 16,50кв.м. позначене на плані літ. "Ж-1" (ряд 5, місце НОМЕР_1), що розташоване на АДРЕСА_1

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яким визнано право власності, зокрема, за ОСОБА_1, на самочинно побудоване вищевказане нежитлове приміщення.

Отже, судом встановлено, що підставою належності продавцю майна, яке стало предметом оскаржуваного договору, було рішення суду, яке в подальшому було скасовано.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимогами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.У даній ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, не зазначивши, які ж саме його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано.

Це узгоджується з висновками, що містяться в постановах Верховного суду ( зокрема постанова Верховного суду від 5 квітня 2018 у справі (ВС/КЦС № 405/20/15-ц).

Судом встановлено, що позивач не є стороною спірного договору, а тому не може ставити питання перед судом про визнання такого недійсним. Позивачем не надано суду доказів того, що спірні договори порушують його права та інтереси, створюють для нього негативні наслідки.

Посилаючись на те, що саме вони будували на орендованій ними ділянці будівлі ринку, зокрема, і спірне приміщення та воно саме їм належить, а оспорюваний договір, зважаючи, також, і на скасування рішення суду, за яким продавець набув такий об'єкт у власність, порушує їх права, - позивач звернувся в суд з даним позовом, у якому просив визнати договір купівлі-продажу недійсним.

Також слід зазначити, що положення статей 215, 216 Цивільного кодексу України застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, тому вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобов'язального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки ця норма надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Також, відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов'язковими до застосування, зокрема: від 11 червня 2014 року № 6-52цс14; від 16.04.2014 року №6-146цс13; від 30 січня 2012 року №6-61цс11; від 24 червня 2015 року № 6-251цс15; від 10 червня 2015 №6-348цс15; від 16 грудня 2015 року №6-1158цс15; від 02 вересня 2015 року №6-1168цс15, а також у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зважаючи на вказане слід вважати обраний позивачем спосіб захисту невірним.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, не оспорювалось та не було спростовано сторонами, жодних даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене за оспорюваним договором.

Дійсно, як встановлено згаданим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року, позивачем (ТзОВ «Чагарі») самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці збудовано, зокрема, і спірний об'єкт.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Судом встановлено, що на даний час позивач, не є ні власником, ані користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об'єкт, оскільки така перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду ОК «Єдність разом».

Зважаючи на вказане, позивач, як особа, якою здійснювалося самовільне будівництво, зокрема і спірного об'єкту, вправі вирішувати, зокрема, і питання про відшкодування понесених ним витрат на будівництво.

Вказані висновки узгоджуються також і з правовою позицією Верховного Суду України у постанові, що винесена у справі №6-1920цс15 від 04.11.2015 року, що прийнята в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов'язковою до застосування.

Зважаючи на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі п.5 ст. 268 ЦПКУкраїни датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення .

Керуючись ст. ст.258-279 ЦПК України, ст. ст. 204, 215-216 ЦК України суд, -

Ухвалив:

В позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О.Б.Нагірна