ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/190/18Головуючий у 1-й інстанції Квятковська Л.Й.
Провадження № 22-ц/4817/64/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін - представника відповідача ОСОБА_1- адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 608/190/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду від 24 липня 2018 року, постановлене суддею Квятковською Л.Й., в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Чортківської міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 13 травня 2010 року перебуває з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_4. Вона проживає разом з малолітнім сином, а відповідач - окремо від них. Батько дитини добровільно грошових коштів на утримання сина не надає, хоча стан здоров'я, матеріальне становище, відсутність на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, дозволяють йому сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 3000 грн., які позивач й просила стягнути в судовому порядку. Також, подружжя не може дійти добровільної згоди щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_4, а тому з урахуванням юного віку останнього, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, просила визначити таке разом з нею.

Рішенням Чортківського районного суду від 24 липня 2018 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_3 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 06 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із його матір'ю ОСОБА_3 за місцем її проживання або перебування, зареєстрованим у встановленому законом порядку. Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 704 грн. 80 коп. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 704 грн. 80 коп. судових витрат. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, постановленим у зв'язку з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального і матеріального права та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що йому не було відомо про день слухання справи, відомості про дату судових засідань він відслідковував з інформації офіційного веб-сайту судової влади України, на якому на час звернення з апеляційною скаргою містилася інформація про призначення даної справи до розгляду на 04.07.2018 року, чим порушено його процесуальні права.

Також, звертає увагу на факт дослідження судом поданих позивачем недопустимих і неналежних доказів: витягу від 20.03.2018 та свідоцтва від 16.01.2015 року, виданих реєстратором штату Південний Уельс, Австралія, як таких, що не були легалізовані з урахуванням вимог ЗУ "Про міжнародне приватне право".

Вважає, що судом безпідставно надано перевагу одним доказам над іншими, зокрема - поясненням представника позивача в частині встановлення обставин проживання позивача разом із малолітнім сином й ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, не підтвердженими жодними доказами, в той час як запереченням відповідача та його представника не надано жодної правової оцінки та не наведено мотивів відхилення таких.

Вказує, що фактично проживає з сином ОСОБА_4, зразково ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, забезпечує дитину всім необхідним для розвитку, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, не вчиняє аморальних дій, дитина має особисту прихильність до нього, як до батька. Він створював та створює належні та необхідні умови для виховання та розвитку сина ОСОБА_4.

Крім цього, звертає увагу на неврахування судом відповідних положень Сімейного кодексу України, роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", а також, наявних в матеріалах справи роз'яснень служби у справах дітей Тернопільської обласної державної адміністрації від 12.06.2018 року, з яких вбачається обов'язкова наявність висновку органу опіки та піклування при розгляді справ про визначення місця проживання дитини та відсутність такого висновку в матеріалах справи. При цьому, незважаючи на клопотання відповідача, його представника щодо обов'язкової участі органу опіки та піклування у даній справі та в порушення вимог ст.ст.19, 161 СК України розгляд спору судом в частині вимог про визначення місця проживання дитини здійснено без участі органу опіки та піклування й надання останнім відповідного висновку.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній. Додатково пояснила, що орієнтовно через рік після одруження подружжя ОСОБА_1 виїхало з України в Австралію, де проживає й по даний час, не зважаючи на те, що обидві зі сторін залишаються зареєстрованими в Україні. В Австралії у них народився й син ОСОБА_4. Влітку 2017 року батьки разом з сином відвідали Україну під час їх відпустки, однак на території України дитину не зареєстрували в зв'язку з відсутністю в них такої необхідності, оскільки влаштували своє життя за кордоном, повертатися в Україну не збираються, дитина відвідує дошкільний навчальний заклад в Австралії. Відносини між ними на той час були нормальні. Зі слів батька дитини, їй стало відомо, що останні пів року він з позивачем на території Австралії проживають за різними адресами, а їх малолітній син періодично (в тому числі, по декілька днів підряд) проживає як з батьком за рахунок останнього, так і з матір'ю.

Ні позивач ОСОБА_3, ні її представник - адвокат ОСОБА_7, ні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служби у справах дітей Чортківської міської ради, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, що стверджується наявною в матеріалах справи письмовою розпискою представника позивача (а.с.64) та зворотнім повідомленням про вручення 01.11.2018 року судової повістки уповноваженому представнику третьої особи, в судове засідання не з'явилися. Служба у справах дітей Чортківської міської ради надіслала лист, у якому повідомила, що не надавала ОСОБА_3 висновку про визначення місця проживання дитини й при вирішенні даного позову покладається на думку суду; представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_7 про причини неявки не повідомив. У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомленої сторони позивача й третьої особи не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з урахуванням наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не дає позивачу коштів на утримання дитини та не довів факту неможливості сплати ним аліментів, а також - з відсутності правових підстав для розлучення сина з матір'ю.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 13 травня 2010 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3) уклала шлюб з ОСОБА_1 (а.с.7).

При укладенні шлюбу позивач дівочого прізвища з "ОСОБА_3" на "ОСОБА_3" не змінювала. Зміна прізвища нареченої з "ОСОБА_3" на "ОСОБА_3" в актовому записі про одруження була проведена відповідно до ст.53 Сімейного кодексу України 29 серпня 2015 року на підставі свідоцтва про зміну прізвища, виданого 16 січня 2015 року реєстратором актів цивільного стану Амандою Янна, штат Новий Південний Уельс, Австралія (а.с.43-47).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в штаті Новий Південний Уельс, Австралія, у сторін народився син ОСОБА_4, який зареєстрований громадянином України (а.с.11, 22-24).

В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що орієнтовно через рік після одруження сторони виїхали з України в Австралію, де фактично проживають по даний час. На території Австралії в них народився й син ОСОБА_4, який проживає з ними, відвідує там дошкільний навчальний заклад. Останній період часу батько й мати дитини проживають за різними адресами, а їх малолітній син - періодично по черзі проживає з кожним з батьків за усною домовленістю між ними. Перелічені факти, окрім пояснень представника відповідача, даних в ході апеляційного розгляду справи, також підтверджуються наявними в матеріалах справи копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 (а.с.22-24), копією довідки посольства України в Австралії № 61513/536-200 від 24.03.2015 року про реєстрацію дитини в Австралії громадянином України (а.с.11), свідоцтвом про зміну прізвища позивача з "ОСОБА_3" на "ОСОБА_3", виданим позивачу 16.01.2015 року відділом реєстрації народження, смерті та шлюбу м.Сідней, Австралія (а.с.43-44), довіреністю відповідача ОСОБА_1 на представництво його інтересів ОСОБА_2, виданою 20.02.2018 року в м.Сідней (а.с.53-54).

З листа за № 169/05-9 від 24 жовтня 2018 року, адресованого Тернопільському апеляційному суду Службою у справах дітей Чортківської міської ради про розгляд справи у відсутності останньої, також вбачається, що Служба у справах дітей не надавала ОСОБА_3 висновку про визначення місця проживання дитини (а.с.130).

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого і нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Крім цього, в п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

За змістом ст. 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Таким чином, системне тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України дає підстави дійти висновку, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

За ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, що стосуються справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5 ст. 81 ЦПК).

Заперечуючи відносно позову, відповідач ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях (а.с.71) зазначав, що фактично проживає з сином ОСОБА_4, зразково ставиться до своїх батьківських обов'язків, забезпечує дитину всім необхідним для розвитку, має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, не вчиняє аморальних дій, а також те, що дитина має особисту прихильність до нього, в зв'язку з чим клопотав перед судом вжити усіх, передбачених законом заходів для встановлення фактичних обставин справи, в тому числі, - зобов'язати орган опіки та піклування підготувати й надати письмовий висновок щодо розв'язання спору в частині можливості визначення місця проживання дитини з позивачем (а.с.71, 75).

В порушення вимог ст.76, 82 ЦПК України суд не перевірив належним чином заперечень відповідача, не встановив обставин, які б підтверджували факт ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов'язків в частині що стосується матеріального утримання дитини, а також обставин, які б давали підстави зробити категоричний висновок про визначення місця проживання дитини саме з матір'ю.

З урахуванням того, що позовних вимог відповідач не визнавав, позивачу слід було довести належними і допустимими доказами наявність передбачених законом підстав, як для стягнення аліментів, так і для визначення місця проживання малолітнього сина саме з матір'ю. Самі по собі пояснення позивача в частині ухилення батька від утримання свого сина, на думку колегії суддів не можуть свідчити про наявність підстав для стягнення аліментів, а сам по собі малолітній вік дитини - про наявність підстав для визначення місця проживання останньої саме з матір'ю, оскільки з урахуванням заперечень відповідача не дають можливості суду встановити дійсні обставини справи, що входять до предмета доказування (ухилення батька від виконання свого обов'язку щодо утримання сина; ставлення батьків до виконання своїх інших батьківських обов'язків; особисту прихильність дитини до кожного з батьків; інші обставини, що мають істотне значення - наявність у позивача самостійного доходу, відсутність з її боку зловживань спиртними напоями або наркотичними засобами, поведінка в суспільстві тощо). Разом з тим, заперечення відповідача в частині відсутності передбачених законом підстав для задоволення позову позивачем упродовж усього розгляду справи (ні в суді першої інстанцїі, ні в апеляційному суді) спростовані не були.

Також, всупереч положенням ст.ст.19. 161 Сімейного кодексу України розгляд справи судом першої інстанції проведено без наявності в ній висновку органу опіки та піклування, який для даної категорії справи є обов'язковим. Не зважаючи на те, що даний висновок не має для суду наперед встановленого значення, а оцінюється в сукупності з іншими наявними в справі доказами, відсутність такого не може бути проігнорована судом взагалі.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

З урахуванням відсутності в матеріалах справи належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які б давали суду підстави вважати порушеними сімейні права позивача ОСОБА_3, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду про наявність правових підстав для задоволення даного позову є передчасним, у зв'язку з чим, як таке, що прийняте з у зв'язку з нез'ясуванням судом фактичних обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими та з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням апеляційним судом своєї постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм процесуального права, що полягає у неповідомленні його судом про день слухання справи, то з урахуванням того, що участь в даній справі в суді першої інстанції брав його представник (адвокат ОСОБА_2), колегія суддів вважає, що передбачені законом підстави для скасування рішення у зв'язку з порушенням судом норм процесуального права відсутні.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, відшкодуванню йому підлягають понесені ним у зв'язку з переглядом справи апеляційним судом судові витрати в сумі 2114 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 76 - 80, 81 ч.ч. 1, 6; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п.1, 2, 3, 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч.1; 389 ч.1 п.1; 390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 9, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року ст.ст.19, 141, 150, 160-161, 180, 182, Сімейного кодексу України, ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства»,суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2018 року - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Чортківської міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини - відмовити.

Стягнути в користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн. 40 (сорок) коп., з яких 1057 грн. 20 коп. - з ОСОБА_3, а 1057 грн. 20 коп. - відшкодувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з часу її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 26 листопада 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи