Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 539/1427/16-ц

провадження № 61- 4381 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року у складі судді Іващенка Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року у складі суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення сервітуту.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить 2/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та 0,0180 га земельної ділянки за вказаною адресою. Суміжним землекористувачем є відповідач ОСОБА_5, межа земельних ділянок проходить по стіні належної їй частини жилого будинку та господарської будівлі. На теперішній час виникла нагальна потреба провести ремонтні роботи по утепленню стіни будинку, ремонту відмостки та вікна в літній кухні, проте відповідач перешкоджає цьому, забороняючи проходити через її земельну ділянку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 уточнивши позовні вимоги просила установити безстроковий та безоплатний земельний сервітут відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 1197 від 31 січня 2017 року на земельній ділянці, що належить ОСОБА_5 для обслуговування частини прибудови літ. «а», жилої прибудови літ. «А 1-1», літньої кухні літ. «Ж», які належать їй на праві власності та розташовані по АДРЕСА_1, стіни яких проходять уздовж земельної ділянки відповідача, шляхом надання права користування частиною земельною ділянки площею 14, 56 м, власником якої є ОСОБА_5

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Встановлено на користь ОСОБА_4 безоплатний, безстроковий земельний сервітут щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить на праві власності ОСОБА_5, з проходженням меж земельного сервітуту по точках А, Б, В, Г, Д, довжиної земельної ділянки земельного сервітуту 14,56 м, шириною - 1,0 м, площею - 14,56 кв.м, який позначений червоним кольором у додатку № 10 до висновку судової земельно-технічної експертизи № 1197 від 31 січня 2017 року. Зобов'язано ОСОБА_5 демонтувати частину деревинної огорожі на проміжку від точки «Б» до точки «В», а ОСОБА_4 влаштувати на вказаному проміжку хвіртку, згідно додатку № 9 до висновку судової земельно-технічної експертизи № 1197 від 31 січня 2017 року. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для своєчасного підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструктивних елементів будівель, що належать позивачу, необхідно проведення їх поточного ремонту, проведення таких робіт неможливо без встановлення сервітуту на належній відповідачу частині земельної ділянки, умови встановленого з урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи № 1197 від 31 січня 2017 року, земельного сервітуту є прийнятними для обох сторін.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що судом першої інстанції повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права придотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

02 січня 2018 року ОСОБА_5 надіслано поштою до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано те, що позивачем не надано доказів того, що нормальне господарське обслуговування домоволодіння у якому наявні самочинно збудовані споруди, неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, що порушує права власника на плату за встановлення сервітуту та відшкодування збитків; не доведено неможливість досудового врегулювання спору. Крім того, судами не взято до уваги, що на час розгляду даної справи, у суді касаційної інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування 2/5 частину будинку АДРЕСА_1 недійсним.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані рішення, якими захищено її право й надано доступ до будівель, які потребують ремонту, є законними і обґрунтованими, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить 2/5 частки жилого будинку АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0180 га кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_5 є власником суміжної земельної ділянки площею 0,0740 га кадастровий номер НОМЕР_1.

Самочинно побудовані будівлі і споруди на вказаних земельних ділянках відсутні, що встановлено рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2016 року, ухваленим у справі № 539/1616/16-ц, а також висновком судової земельно-технічної експертизи № 1197 від 31 січня 2017 року.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 1197 від 31 січня 2017 року відстань від межі сусідньої ділянки ОСОБА_5 до прибудов літ «а» та літ. «А-1», що належать на праві власності ОСОБА_4 менше визначеного Державними будівельними нормами розміру, що в свою чергу перешкоджає здійснювати догляд за будівлями та їх поточний ремонт.

Вказаним висновком встановлено технічну можливість встановлення земельного сервітуту й запропоновано лише один його варіант загальною площею 14, 56 кв. м для обслуговування частини прибудови літ «а», жилої прибудови літ. «А-1» та літньої кухні літ. «Ж», за умови демонтажу частини дерев'яної огорожі на проміжку від точки «Б» до точки «В» та влаштування хвіртки.

Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Земельний сервітут здійснюється способом найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Статтею 99 ЗК України визначено види права земельного сервітуту. Перелік, зазначений в даній статті, не є вичерпним.

Згідно з частиною першою статті 99 ЗК України вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

За правилами статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Положеннями статті 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши відсутність у позивача іншої можливості здійснювати догляд за належними їй на праві власності жилими та нежилими будівлями, обґрунтовано задовольнив частково позов, оскільки запропоновані експертом умови земельного сервітуту є прийнятними. Відповідач не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 має можливість здійснювати обслуговування нерухомого майна у інший менш обтяжливий для неї спосіб, ніж запропонований експертом. Крім того, відмова ОСОБА_5 на встановлення земельного сервітуту фактично позбавляє позивача можливості здійснювати догляд за будівлями та їх поточний ремонт, для своєчасного підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструктивних елементів будівель.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року, в редакції, чинній на час розгляду справи в суді, установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

За наведених обставин доводи касаційної скарги про відсутність доказів досудового врегулювання спору та можливість позивача обслуговувати належне їй домоволодіння без встановлення сервітуту, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про порушення її права власності та можливе завдання збитків не є такими, що дають підстави для скасування судових рішень, оскільки сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Є необґрунтованими доводи відповідача про те, що судами не взято до уваги, що на час розгляду даної справи, у суді касаційної інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування 2/5 частину будинку АДРЕСА_1 недійсним, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було зупинено провадження у даній справі до розгляду по суті вказаного спору, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2016 року є чинними та в касаційному порядку не скасовані.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик