Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 760/4499/15-ц

провадження № 61-7979св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

встановив:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просило:

- звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру НОМЕР_1, житловою площею 44,10 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1, власниками якої є ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, для задоволення вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 19 лютого 2007 року, в розмірі 50 195,69 дол. США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами - 23 123,76 грн,

- встановити спосіб реалізації вищезазначеного нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності, проведеної відповідно до законодавства.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 19 лютого 2007 року між акціонерним комерційно-інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 70 тис. дол. США з строком повернення до 19 лютого 2017 року та сплатою 12,8 % річних.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за цим кредитним договором 19 лютого 2007 року між акціонерним комерційно-інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки, згідно з яким відповідачі передали в іпотеку банку згадану вище квартиру.

Через неналежне виконання позичальником умов кредитного договору станом на 01 квітня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається з: 45 452 дол. США - заборгованості за кредитом; 4 743,47 дол. США - заборгованості за відсотками; 10 687,49 дол. США - пені за кредитом; 12 436,27 дол. США - пені за відсотками.

Посилаючись на викладені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 26 липня 2016 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не вказав ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», і не надав відповідного звіту про оцінку предмета іпотеки чи згоди, яка була досягнута між іпотекодавцем та іпотекодержателем на виконання вимог Закону.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено.

З метою задоволення вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 19 лютого 2007 року, станом на 01 квітня 2015 року в розмірі 50 195,69 дол. США та 23 123,76 грн, із яких: 45 452,00 дол. США - заборгованість за кредитом; 4 743,47 доларів США - заборгованість за процентами; 10 687,49 грн - пеня за кредитом; 12 436,27 грн - пеня за відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру НОМЕР_1, загальною площею 59,70 кв. м, житловою площею 44,10 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, передану в іпотеку згідно з договором іпотеки від 19 лютого 2007 року, встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та встановлено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що вимоги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки є законними та обґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що при зверненні до суду публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» не вказало ціни предмета іпотеки для подальшої його реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», як і не надало відповідного звіту про оцінку предмета іпотеки чи згоди, яка була досягнута між іпотекодавцем та іпотекодержателем на виконання вимог закону.

Крім того, судом на порушення положень статті 39 Закону України «Про іпотеку» при ухваленні рішення не було зазначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у грошовому вираженні. Посилання суду в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 760/4499/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що 19 лютого 2007 року між акціонерним комерційно-інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 70 тис. дол. США зі сплатою 12,8 % річних та строком повернення до 19 лютого 2017 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 19 лютого 2007 року між акціонерним комерційно-інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки, згідно з яким відповідачі передали в іпотеку банку нерухоме майно - трикімнатну квартиру НОМЕР_1 загальною площею 59,70 кв. м, житловою площею 44,10 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1.

У пункті 1.1 договору іпотеки визначено, що за домовленістю сторін вартість предмета іпотеки встановлено в розмірі 658 265,36 грн, що відповідає ринковій вартості згідно з експертним висновком від 06 лютого 2007 року.

Через неналежне виконання позичальником умов кредитного договору станом на 01 квітня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається з: 45 452 дол. США - заборгованості за кредитом; 4 743,47 дол. США - заборгованості за відсотками; 10 687,49 дол. США - пені за кредитом; 12 436,27 дол. США - пені за відсотками.

Звертаючись до суду з позовом, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності, проведеної відповідно до законодавства.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом із тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася.

Не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, обґрунтовано виходив із того, що позичальник не виконав належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, які забезпечені іпотекою, а тому відповідно до положень статті 12 Закону України «Про іпотеку» у нього виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки - квартиру НОМЕР_1, загальною площею 59,70 кв. м, житловою площею 44,10 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1, та є власністю ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, і встановлюючи початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги з цього приводу колегія суддів відхиляє, оскільки сторони під час здійснення виконавчого провадження у разі зміни вартості предмета іпотеки не позбавлені можливості визначити іншу ціну.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:В. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило