Справа № 462/3182/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/4355/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3- ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5-ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право на проживання та користування квартирою, та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що проживає у вказаній квартирі з дружиною ОСОБА_8, дане житло неприватизоване, в такому окрім нього зареєстровані відповідачі - його донька ОСОБА_5 та неповнолітня внучка ОСОБА_7 Однак відповідачі не проживають у квартирі протягом більше 12 років, що підтверджується актами ЛКП «Сигнівка». З того часу вони, забравши усі свої речі, в квартирі не з'являлись, цим житлом не цікавились, витрат з його утримання і оплати комунальних послуг не несуть, у доньки навіть немає ключів від квартири. Жодних перешкод відповідачам у проживанні в цій квартирі ніхто не чинив, але на його прохання добровільно знятись з реєстрації у квартирі відповідачі відмовляються. Посилаючись на положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, позивач вважає, що не проживаючи без поважних причин в квартирі більше, як шість місяців підряд відповідачі втратили право на проживання та користування цим житлом.

Не погодившись із зазначеним позовом, ОСОБА_5 в вересні 2016 року подала зустрічний позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_8, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди їй та її неповнолітній доньці ОСОБА_7 у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1, а також виселити ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування зустрічного позову посилається на те, що вона, її донька ОСОБА_7 і батько ОСОБА_3 мають рівні права на проживання і користування квартирою по АДРЕСА_1., проте останній постійно чинить їй з донькою перешкоди в цьому, роблячи спільне проживання неможливим. Це проявляється як безпосередньо в недопуску її і доньки до цього житла, так і в насильстві по відношенню до неї, моральному тиску та погрозах. Крім цього було змінено замок вхідних дверей до квартири. За таких обставин вона у 2006 році зверталася з позовом в суд про усунення їй перешкод зі сторони батька і його дружини ОСОБА_8 в користуванні квартирою, проте тоді вони примирилися. Також через перешкоди в користуванні житлом зі сторони батька вона на початку червня 2016 року зверталася в поліцію, Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради та ЛКП «Сигнівка». Вважає, що для поновлення її порушених прав і прав її доньки необхідно зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в доступі і користуванні квартирою, а також надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири. Щодо дружини батька ОСОБА_8, то така вселилася у квартиру АДРЕСА_1 всупереч вимог законодавства без згоди усіх зареєстрованих у цій квартирі особі, зокрема, вона своєї згоди на це вселення не давала. Крім цього, ОСОБА_8 забезпечена житлом, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3. Вважає, що за цих обставин ОСОБА_8 підлягає виселенню на підставі ч.3 ст.116 ЖК України із самоправно зайнятого жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 18 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов"язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 та її неповнолітній доньці ОСОБА_7 перешкоди у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

В решті вимог зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_8 - відмовлено.

Зобов"язано Управління Державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова (за адресою: м.Львів, вул.Виговського, 34) повернути ОСОБА_5 640 грн. зайво сплаченого судового збору.

Судовий збір в розмірі 640 грн., сплачений ОСОБА_5 за подання зустрічного позову компенсовано за рахунок держави.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4, представник ОСОБА_3. Вважає рішення суду безпідставне та необгрунтоване. Звертає увагу, що факт непроживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в квартирі підтверджено актами. Також звертає увагу, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не наводять причини свого непроживання в спірній квартирі більше десяти років. В апеляційній скарзі просить Залізничного районного суду міста Львова від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, належить до комунальної власності, в такій зареєстровані позивач ОСОБА_3, відповідачі - його донька ОСОБА_5 та її неповнолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідками з місця проживання №2000 від 25.01.2016 року і №2019 від 27.07.2016 року, виданими ЛКП "Сигнівка" (а.с.3, 25).

Дана квартира була надана матері позивача - ОСОБА_10 згідно рішення Залізничної ради народних депутатів №513 від 15.11.1988 року (а.с. 75), вона була основним квартиронаймачем квартири, у 2005 році померла.

03.06.2006 року ОСОБА_3 уклав шлюб (справа № 2-795/07, а.с. 6), після чого його дружина ОСОБА_8 вселилася у вказану квартиру і проживає в такій по даний час.

Встановлено, що після вселення ОСОБА_8 між позивачем ОСОБА_3 і його дружиною з однієї сторони та відповідачем ОСОБА_5 з іншої виникли конфліктні стосунки з причини незгоди останньої на вселення без її згоди та проживання дружини батька у спірному житлі.

У зв'язку з цим ОСОБА_5 04.07.2006 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 і його дружини про усунення перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням - квартирою по АДРЕСА_1 і виселення ОСОБА_8 із цієї квартири. Проте сторони на той час примирилися і вказаний позов був залишений без розгляду (справа № 2-795/07).

В подальшому відносини між сторонами не налагодились, конфліктні стосунки набули постійного характеру, тому ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_7 більше десяти років не користуються спірним житлом, проживають у квартирі, придбаній матір'ю ОСОБА_5, по АДРЕСА_4.

Наведені обставини щодо непроживання відповідача ОСОБА_5 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_7 протягом 10 років і по час розгляду справи в квартирі АДРЕСА_1 підтверджуються окрім пояснень представника позивача і ОСОБА_8, актом ЛКП "Сигнівка" від 06.04.2015 року, актом ОСББ "Передміся 319" від 17.10.2016 року (а.с. 4, 88), показаннями свідків - ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15

Поряд з цим, названі свідки не повідомили причину непроживання ОСОБА_5 і ОСОБА_16 по АДРЕСА_1. Натомість свідки ОСОБА_17, яка є сусідкою по будинку по вул.Городоцькій, та ОСОБА_9 - двоюрідна сестра ОСОБА_5 і хресна мати ОСОБА_7 ствердили, що їм достовірно відомо і вони особисто бачили те, що причиною залишення ОСОБА_5 з дитиною спірної квартири стали її напружені, конфлікті відносини з батьком і його другою дружиною, які хотіли виписати її виселити ОСОБА_5 з цього житла. Крім цього, з показань свідка ОСОБА_17 вказаний конфліктний характер відносин був зумовлений також поведінкою і способом життя ОСОБА_3, який зловживав спиртним, влаштовував пиятики, гулянки, скандали.

Також обоє вказаних свідків підтвердили доводи ОСОБА_5, що вона бажала проживати в спірній квартирі, навідувала батька як в квартирі, так і лікарні, однак ОСОБА_3 виганяв її, змінював замки, завів без її згоди собаку.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 1-3 червня 2016 року, тобто до подання 07.06.2016 року ОСОБА_3 первісного позову зверталася в поліцію, Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки і піклування, та ЛКП "Сигнівка" з приводу того, що їй з неповнолітньою донькою чиняться ОСОБА_3 перешкоди в доступі до житла, в якому вони зареєстровані (а.с. 44-50).

Окрім цього, ОСОБА_5 в період з 2008 року по 2016 рік несла витрати по оплаті нею комунальних послуг за квартиру по АДРЕСА_1, що підтверджується квитанціями про оплату таких.

Згідно заяви ОСОБА_5 від 08.05.2009 року про прийняття на навчання її доньки ОСОБА_7 у СЗШ № 1 м.Львова вказана адреса проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 125, 126).

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з тих обставин, що первісний позов до задоволення не підлягає, оскільки позивач не довів належними доказами, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 безпричинно у спірній квартирі не проживають більше шести місяців. Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_5, суд виходив з тих обставин, що її непроживання з дитиною у спірній квартирі є вимушеним в силу її конфліктних відносин із батьком і його дружиною. Також, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 в частині виселення ОСОБА_8 з спірної квартири, суд прийшов до висновку, що остання як член сім"ї квартиронаймача проживає в спірній квартирі на законних підставах.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно зі ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Оскільки судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не проживають в спірній квартирі з підстав чинення ОСОБА_3 їм перешкод, а також, що ОСОБА_5 оплачує витрати по утриманню квартири, колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції, не знаходить підстав вважати ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Наявні в матеріалах справи заяви та акти про не проживання відповідача ОСОБА_5 та її доньки в спірній квартирі не дають підстав для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки останні в цій квартирі не проживають із поважних причин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 безпричинно не проживають більше шести місяців в спірній квартирі, а також жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати оскаржуване рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 березня 2018 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк