П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Марченко Я.О.

позивача ОСОБА_1

представника органу опіки та піклування ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 234/13432/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Краматорської міської ради, про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 листопада 2017 року (місце ухвалення - м. Краматорськ Донецької області, зал суду, головуючий суддя першої інстанції Чернобай Анжеліка Олександрівна), -

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (третя особа - Орган опіки та піклування Краматорської міської ради) про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною.

Зазначав, що з січня 2002 року він перебував з ОСОБА_3 у цивільному шлюбі. Вони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що з липня 2015 року сімейні стосунки між ним та відповідачкою припинені, що після припинення сімейних стосунків син залишився проживати з матірю, що він, як батько дитини, бажає брати участь у вихованні сина, але відповідач чинить йому перешкоди, просив:

1) зобовязати ОСОБА_3 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

2) встановити йому наступні способи участі у вихованні сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- право на особисті побачення з сином за місцем його проживання чи перебування, за місцем проживання батька та в інших загальнодоступних місцях - кожного понеділка, середи та пятниці з 17:00 год. до 19:30 год.;

- право забирати сина до свого місця проживання на вихідні дні - кожну суботу з 18:00 год. до 18:00 год. неділі;

- право на особисті побачення з сином в день його народження за місцем його проживання чи перебування, за місцем проживання батька та в інших загальнодоступних місцях з 14:00 год. до 20:00 год.;

- право на спільний відпочинок з сином влітку щорічно протягом 30 календарних днів;

- право на необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого звязку, що не передбачають безпосереднього спілкування (а.с. 2-3).

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28.11.2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 38-39).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28.11.2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вважає, що оскаржуване судове рішення суперечить діючому законодавству України, порушує не лише його законні права та інтереси, а й законні права та інтереси його малолітнього сина.

Зазначає, що справа була розглянута без участі представника органу опіки та піклування, що позбавило його представника задати питання щодо підстав висновку органу опіки та піклування про недоцільність визначення йому способу участі у вихованні дитини. Посилається, що під час розгляду справи він був опитаний спеціалістом органу опіки та піклування, але висновок, відповідно до якого його участь у вихованні сина є недоцільною, готував інший спеціаліст, який з ним не спілкувався (а.с. 45-46).

Відповідач ОСОБА_3 та Орган опіки та піклування Краматорської міської ради копію апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 отримали відповідно 16.01.2018 року та 12.01.2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 69, а.с. 70). Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надали.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду не зявилась, повістку про виклик до суду на 21.03.2018 року отримала за місцем свого постійного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2 03.03.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 125).

Електронним листом відповідач повідомила, що в цей час вона разом з сином ОСОБА_4 мешкають в м. Сосенський Козельського району Калужської області ОСОБА_5 Федерації. Позивачу місце їх знаходження відомо з часу їх відїзду. Вона не перешкоджала спілкуванню позивача з сином. Перед зверненням до суду позивач видалив з соціальних мереж всі свої сторінки та звинуватив її в перешкодах у спілкуванні з сином. Він не вітав сина ні з днем народження, ні з іншими святами. Позивач відновив спілкування з сином після подання апеляційної скарги, вони спілкуються через Viber. Вона пропонувала позивачу приїхати побачитись із сином. Вона з сином приїхати не може, оскільки оформляють громадянство ОСОБА_5 Федерації. Аліменти позивач сплачує у розмірі 100 грн., пересилає їх поштою до м. Краматорськ. Вона їх отримати не може, оскільки там не мешкає. Вона перебувє в офіційному шлюбі з громадянином ОСОБА_5 Федерації, який утримує та виховує дитину. ОСОБА_6 навчається в м. Сосенський (а.с. 127).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_3, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник Органу опіки та піклування Краматорської міської ради ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, виданої Виконавчим комітетом Краматорської міської ради № 01-49/1009 від 22.02.2018 року (а.с. 98), проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника Органу опіки та піклування Краматорської міської ради, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Суд першої інстанції встановив, що позивач є батьком ОСОБА_4, який народився 02.04.2008 року у місті Краматорську Донецької області; матірю дитини є відповідач ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторне) серії І-НО № 754286, яке видано Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 01.09.2017 року (а.с. 8).

Згідно ксерокопії письмового висновку Органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 01.11.2017 року № 01-29/6106 батько дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, характеризується позитивно, спиртними напоями не зловживає, на будь - яких видах обліку не перебуває, ніякої компрометуючої інформації стосовно неналежного виконання батьком батьківських обовязків відносно дітей Орган опіки та піклування Краматорської міської ради не отримував, до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обовязків ОСОБА_1 не притягувався. Відповідачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, до судового засідання не зявилася. Позивач не надав інформацію щодо фактичного проживання відповідачки та малолітньої дитини. Враховуючи інтереси малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, Орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони є недоведеними. Позивачем не надано суду доказів щодо місця проживання відповідача та дитини, доказів того, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, а також доказів, які б свідчили про умови його проживання, можливості надання дитині належних умов для проживання (з урахуванням часу, який позивач просить встановити для спілкування з дитиною) та виховання.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, регулюються Сімейним кодексом України, зокрема, статтями 141, 157, 159, а також Законом України від 26.04.2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства".

Відповідно до ст. 141 СК України (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваного судового рішення 28.11.2017 року) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом.

Враховуючи зазначені вимоги закону, позивач, як батько дитини, зобов'язаний брати участь у вихованні сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та має право на безперешкодне особисте спілкування з ним.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до частини 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто, по цій справі саме позивач має довести, що відповідач ОСОБА_3, з якою проживає їх малолітній син ОСОБА_4, чинить йому, батьку дитини, перешкоди у спілкуванні з сином.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів про те, що відповідач ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином.

Єдиним доказом, що доданий позивачем до позовної заяви, є свідоцтво про народження сина, яке підтверджує лише ту обставину, що позивач є батьком ОСОБА_4, 02.04.20008 року народження, і жодним чином не містить в собі інформації щодо предмета доказування у цій справі наявність перешкод з боку матері дитини ОСОБА_4 ОСОБА_3 у спілкуванні позивача з сином.

Позивачем суду першої інстанції навіть не було надано доказів про фактичне місце проживання дитини та її матері відповідача по справі, що унеможливило обстеження органом опіки та піклування умов проживання дитини, її матері і, як наслідок, Орган опіки та піклування дійшов висновку про неможливість врахувати за таких обставин інтереси дитини ОСОБА_4 і відповідно неможливість визначення позивачу ОСОБА_1 способу його участі у вихованні дитини.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В апеляційній скарзі позивач лише узагальнено посилається на те, що оскаржуване ним рішення суперечить діючому законодавству України, порушує його законні права та інтереси, а також інтереси його малолітнього сина. При цьому позивач взагалі не посилається на докази, якими спростовується висновок суду щодо недоведеності його позовних вимог, зокрема, на докази, якими підтверджується той факт, що відповідач чинить йому перешкоди у вихованні сина.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7, який діяв від імені позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29.09.2017 року (а.с. 19), пояснив і це також зазначено в апеляційній скарзі, що на початку травня 2016 року позивач надав відповідачці дозвіл на виїзд їх малолітнього сина ОСОБА_4 за межі України, строк дозволу закінчився в травні 2017 року і на теперішній час місце знаходження дитини йому не відомо.

За пропозицією апеляційного суду позивачем до суду апеляційної інстанції надані нові докази, а саме:

- копія його нотаріально посвідченої заяви компетентним органам прикордонного та митного контролю від 07.04.2016 року, згідно якої він, батько ОСОБА_1, дав згоду на тимчасові поїздки до ОСОБА_5 Федерації його малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання якої зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, у супроводі матері ОСОБА_3, яка буде вирішувати всі питання, що стосуються захисту прав та інтересів дитини, що можуть виникнути під час поїздок, та забезпечить повернення дитини до постійного місця проживання в Україну (а.с. 135-136);

- лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23.02.2018 року № 184/Г-2207, згідно якого ОСОБА_4 виїхав з України через пункт пропуску Гоптівка 21.08.2016 року за згодою батька, іншої інформації не має (а.с. 137), тобто відомості про повернення дитини до України відсутні.

Відповідачем до апеляційного суду надана копія свідоцтва про укладення нею 03.06.2017 року шлюбу з громадянином ОСОБА_8 ОСОБА_9, шлюб зареєстровано Відділом запису актів цивільного стану адміністрації муніципального району «Козельський район» Калужської області (а.с. 128).

Крім того, нею надано 2 повідомлення територіальному органу ФМС ОСОБА_8 - «ОВММОМВД «Козельський» (назва територіального органу російською мовою), згідно яких громадянин ОСОБА_9, як приймаюча сторона, повідомив територіальний орган ФМС ОСОБА_8 про прибуття до місця перебування за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3, громадянки України, та ОСОБА_4, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1. На повідомленнях є службова відмітка про прийняття повідомлення та постановку на облік до 04.09.2018 року у населеному пункті м. Козельськ (а.с. 131-132). В повідомленні про прибуття ОСОБА_4 також зазначено, що документом, який посвідчує його особу, є «врем. убежищ» (мова оригіналу) серія ВУ № 0472415 (а.с. 131зв).

Відповідачем також надісланаа довідка Муніципальної казеної загальноосвітньої установи «Середня загальноосвітня школа № 1» від 07.03.2018 року № 62, згідно якої ОСОБА_4 дійсно навчається в 4 «б» класі МКЗУ «СЗШ № 1» м. Сосенський Козельського району Калужської області, зарахований до школи 01.09.2016 року (а.с. 132 зв).

Тобто, з наданих до суду апеляційної інстанції сторонами нових доказів достовірно встановлено, що як на час звернення позивача до суду з цим позовом, так і на теперішній час, його син ОСОБА_4, місцем постійного проживання якого є м. Краматорськ Донецької області, в Україні фактично не проживає, 21 серпня 2016 року у супроводі матері ОСОБА_3 виїхав з України і до теперішнього часу до України не повернувся, перебуває в ОСОБА_8.

Відповідно до ст. 16 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом.

Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Позивач посилається на те, що з 29 травня 2017 року дитина перебуває за межами України, а саме, в ОСОБА_8 та утримується в цій державі матірю ОСОБА_3 незаконно (без його дозволу).

Позивач у судовому засіданні апеляційного суду визнав, що до виїзду відповідача з дитиною до ОСОБА_8 він з дитиною спілкувався. Він також визнає, що в теперішній час він дійсно, як посилається відповідач, спілкується з сином телефоном, що з відповідачем питання щодо зустрічі з сином в ОСОБА_8 не обговорював.

Доказів того, що відповідач чинить йому перешкоди у вихованні дитини, позивачем до апеляційного суду не надано.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що між батьком дитини та її матірю фактично виник спір щодо повернення дитини до України, а не щодо участі батька у вихованні дитини. Cлід зазначити, що між спором про повернення дитини до України до постійного місця проживання та спором між матір'ю і батьком щодо участі у вихованні дитини у порядку ст. 159 СК України, є суттєві відмінності.

Питання повернення до України дитини, яка незаконно вивезена (переміщена) або утримується будь-якою особою, та забезпечення реалізації права доступу до дитини, якщо такі дії порушують права іншої особи на опіку (піклування) над дитиною і не містять складу злочину, регулюється Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція), до якої Україна приєдналася 11.01.2006 року.

Порядок виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей затверджено постановою Кабінета Міністрів України від 10.07.2006 року № 952 «Про виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Тобто, позивачем не лише не доведено той факт, що відповідач ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у вихованні дитини, а й обрано не той спосіб захисту своїх прав на участь у вихованні дитини та спілкування з нею.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу без участі представника органу опіки та піклування, що позбавило представника позивача задати питання представнику органу опіки та піклування щодо підстав висновку про недоцільність визначення батьку способу участі у вихованні сина, не спростовують висновків суду.

Відповідно до частин 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

До суду першої інстанції на виконання вимог частини 5 ст. 19 СК України була надана ксерокопія письмового висновку органу опіки та піклування від 01.11.2017 року № 01-29/6106 (а.с. 33).

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник органу опіки та піклування участі у судовому засіданні дійсно не брав. Проте це порушення норм процесуального права відповідно до частини 3 ст. 376 ЦПК України не є обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Розгляд судом першої інстанції справи у відсутність представника органу опіки та піклування не призвів до неправильного вирішення справи.

Представник органу опіки та піклування був викликаний до суду апеляційної інстанції та надав письмовий висновок Органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 22.02.2018 року № 01-49/1010 щодо розвязання спору між батьками аналогічний за змістом з письмовим висновком Органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 01.11.2017 року № 01-29/6106, а саме, що у звязку з тим, що малолітній ОСОБА_4, 02.04.2008 року, не мешкає на території України, орган опіки та піклування не має відомостей про умови проживання дитини та не має можливості встановити його взаємовідносини з батьком, прихильність до нього, надання висновку, який буде відповідати інтересам дитини щодо доцільності визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є неможливим (а.с. 99-100).

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які відповідають вимогам закону та обставинам справи. Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В апеляційній скарзі позивач просить покласти понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. за подання позовної заяви та 704,00 грн. за подання апеляційної скарги на відповідача.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційний суд залишив апеляційну скаргу позивача без задоволення, підстави для покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про покладення на відповідача ОСОБА_3 понесених ним судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у сумі 640,00 грн. та апеляційної скарги у сумі 704,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

ОСОБА_10

Повне судове рішення складено 23 березня 2018 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха