Справа № 363/2054/15-ц Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/340/18 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 48 26.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Суханової Є.М. , Матвієнко Ю.О.

Секретар - Шуляк Д.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Заслухавши доповідь судді , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У травні 2015 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що 06 серпня 1994 року він уклав шлюб з ОСОБА_2

Від шлюбу мають трьох синів - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Як зазначає у позовній заяві ОСОБА_3, починаючи із 2010 року , між ними стали виникати непорозуміння через різні погляди на життя , шлюб, сім»ю, людські та дружні стосунки . У 2012 році ОСОБА_2 змінила місце проживання, виїхавши до приватного будинку за адресою : АДРЕСА_1

Сторони з 2012 року не підтримують подружні стосунки , не ведуть спільного господарства , у них із відповідачем окремий бюджет .

Позивач зазначає, що він , як батько , приймає участь у вихованні дітей , двоє дітей проживають з ним, молодший син ОСОБА_6 проживає разом із матір»ю. Спору щодо проживання дітей між подружжям немає.

Тривалий час окремого проживання із відповідачкою не покращив їх стосунки , вони стали зовсім чужими людьми , шлюб існує лише формально , примирення між ним та відповідачкою неможливо, вони втратили почуття, на яких ґрунтується сім"я, спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, тому просить шлюб розірвати.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2015 року позов задоволено.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08 листопада 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено. ( а.с. 155-156) .

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення , яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі посилалася на порушення норм процесуального права , встановлені судом обставини не відповідають дійсним обставинам справи . Так судом порушені правила підсудності , невірно проведено заочний розгляд справи , безпідставно встановлено, що двоє дітей проживають із батьком ,і що сторони спільно не проживають із 2012 року .

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до розділу Х111 Перехідних положень ЦПК України ( в редакції від 15 грудня 2017 року установлено , що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей:

8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу;

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Як встановлено судом першої інстанції , сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 1994 року ( а.с. 57 ) .

Від шлюбу мають трьох синів - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 6-9).

Відповідно до вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Відповідно до ч.4 ст. 109 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви . До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу.

Як видно із матеріалів справи , позовна заява подана до суду 14 травня 2015 року ( а.с. 2) ,заочне рішення ухвалено 27 серпня 2015року ( а.с. 41) .

Доводи апеляційної скарги щодо порушення правил підсудності , є безпідставними, оскільки ухвалу про відкриття провадження у справі з недотриманням правил підсудності ( а.с.15 ) відповідач в установленому законом порядку не оскаржувала . На час ухвалення рішення, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України ( в редакції , що діяла до 15 грудня 2017 року) , недотримання правил підсудності не було підставою для скасування рішення . Посилання апелянта ,що судом порушені норми процесуального права в частині територіальної підсудності , і це було підставою подання заяви про відвід судді, колегія суддів не приймає до уваги , оскільки відсутні підстави вважати заяву ОСОБА_2 про відвід судді обґрунтованою, враховуючи наведені вище обґрунтування щодо дотримання вимог ЦПК України .

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» ( N 1382-IV, 11 грудня 2003 року ,із подальшими змінами ) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

У разі якщо нове місце проживання особи знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці, орган реєстрації після реєстрації такого місця проживання надсилає повідомлення про зняття особи з реєстрації відповідному органу реєстрації за попереднім місцем проживання особи в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов'язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов'язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Доводи апеляційної скарги про те ,що судом першої інстанції безпідставно проведено заочний розгляд справи , спростовуються матеріалами справи . Так , з матеріалів справи , видно ,що дійсно ОСОБА_2 зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2) ,натомість в матеріалах справи міститься свідоцтво про право власності на нерухоме майно( будинок з 14 вересня 2006 року) за адресою : АДРЕСА_3 ( а.с. 10-11) ..

Враховуючи положення ст. 6 Закону України ««Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» ( N 1382-IV, 11 грудня 2003 року ,із подальшими змінами ) реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України ( в редакції, що діяла на час відкриття провадження у справі ) , позови до фізичної особи пред»являлись в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування . На час подання позову , місцем перебування ОСОБА_7 була адреса : АДРЕСА_3 . а відтак порушення правил підсудності відсутні .

Враховуючи положення ст. 224 ЦПК України ( в редакції ,що діяла на час ухвалення рішення ) , суд належним чином повідомляв особу , за адресою, вказаною в матеріалах справи, а відтак висновок про проведення заочного розгляду є обгрунтованим .

Як видно із матеріалів справи, заяву про перегляд заочного рішення подана ОСОБА_2 25 вересня 2017 року ( а.с. 49-57) .

З копії паспорту ОСОБА_2 ( а.с. 89) , видно , що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2015 року розірвано 19 травня 2016 року .В апеляційній інстанції ОСОБА_2 цієї обставини не заперечувала .

На підтвердження доводів апеляційної скарги щодо невірно встановлених судом обставин справи , зокрема щодо проживання дітей з батьком , а також часу з якого сторони не проживають спільно , апелянт ОСОБА_2 не надала жодних доказів , які б спростували висновок суду в цій частині .

Як видно із матеріалів справи , ОСОБА_3 має іншу сім»ю, дитину( а.с. 215,216) .

З матеріалів справи видно , що обидві сторони виконали рішення суду про розірвання шлюбу .

Отже, суд першої інстанції , оцінивши докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку ,що між сторонами відсутнє взаємне порозуміння, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, і суперечило б інтересам сторін , тому суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, і відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави , суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), в практиці Європейського суду з прав людини (далі - Євросуд) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У свою чергу, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип, як наголошує Євросуд, означає, що: «жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. При цьому, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру» (п. 52 рішення Євросуду по справі «Рябих проти Росії» (2003).

Доказів , відповідно до ст.ст 57 -60 ЦПК України( в редакції, що діяла на час ухвалення рішення , подання заяви про перегляд заочного рішення , подання апеляційної скарги ) , відповідач ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції , ні до апеляційної скарги , щодо збереження сім»ї з її боку не надала. Крім того , колегія суддів бере до уваги , що відповідач ще 19 травня 2016 року розірвала шлюб , і позивач зареєстрував шлюб з іншою жінкою 28 липня 2017 року .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 367 ЦПК України , колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, враховуючи принцип юридичної визначеності , колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення .

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття .

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 06 квітня 2018 року .

Головуючий Судді