Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 756/9442/15-ц

провадження № 61-11714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - ЛитвиненкоОлена Леонідівна,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 липня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. За умовами вказаного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язалося надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 41 119,58 доларів США терміном до 15 липня 2012 року, а остання зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконало в повному обсязі. У порушення умов кредитного договору та вимог статей 509, 526, 1054 ЦК України ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконувала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

Станом на 17 квітня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 64 458,45 доларів США, яка складається з:

21 264,87 доларів США заборгованості за кредитом; 13 227,22 доларів США заборгованості за процентами; 942,06 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом; 29 024,30 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 16 липня 2007 року. Відповідно до умов вказаного договору було направлено на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором, яка була залишена без задоволення.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 64 458,45 доларів США, що за курсом 21,44 відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) від 17 квітня 2015 року складає

1 381 989 грн 17 коп., та судові витрати у справі.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року у складі судді Луценко О. М. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі

64 458,45 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у сумі 41 119,58 доларів США, але взяті на себе зобов'язання за договором не виконує належним чином, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є обґрунтованими. Враховуючи те,

ОСОБА_3 виступив поручителем ОСОБА_2, то він несе з боржником солідарну відповідальність.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яку суд першої інстанції не розглянув та не надав жодної оцінки. Пред'явивши до відповідача вимогу про дострокове повернення всієї суми боргу за рахунок предмета застави, банк змінив строки виконання кредитного договору, тому, звернувшись з позовом про стягнення кредитної заборгованості

23 липня 2015 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що строки позовної давності у цій справі необхідно обраховувати з дати внесення позичальником останнього платежу за кредитним договором, тобто з 07 грудня 2012 року. Банк звернувся до суду з цим позовом у липні 2015 року, тобто у межах строку позовної давності. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, то непогашений залишок по тілу та проценти за кредитом, які нараховуються щомісяця та є періодичним платежем за користування кредитними коштами, комісія, а також неустойка, нарахована унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором, підлягають стягненню з відповідачів у межах строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 16 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 41 119,60 доларів США строком до 15 липня 2012 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Періодом сплати визначено період з 16 по 20 число кожного місяця. Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячними платежами в розмірі 760,31 доларів США.

Відповідно до пункту 7.4 кредитного договору (особливі умови), при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

16 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким поручитель поручився перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 142).

Відповідно до пункту 4 вказаного договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

З наданих ОСОБА_2 платіжних документів на підтвердження виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, з 2007 року

по 07 червня 2011 року нею були здійснено платежі на загальну суму

27 612,85 доларів США (а.с. 118-123).

У липні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, посилаючись на те, що ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та оплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, у зв'язку з чим станом на 08 травня 2012 року виникла заборгованість у сумі 35 458,47 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становило 283 267 грн 08 коп.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 18 липня 2012 року цей позов було задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

від 16 липня 2007 року в сумі 101 274 грн 49 коп. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль MAZDA, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із знаттям вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України, а також наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму 10 тис. грн та судові витрати у справі. У решті позову відмовлено (а.с. 124).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 заявила про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 111-117).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позовних вимог по статті 625 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заявляло.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про те, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2012 року у рахунок погашення заборгованості за цим же кредитним договором звернуто стягнення на предмет застави, а отже строк виконання основного зобов'язання було змінено.

Із цим позовом банк звернувся 23 липня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що у справі, що розглядалась у 2012 році вимога про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитом банком не пред'являлась, спростовуються змістом вказаного рішення та зазначенням у мотивувальній частині цього рішення частини другої статті 1050 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України

від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 суд не бере до уваги, оскільки для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження № 14-10цс18 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Доводи касаційної скарги про не застосування судами правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 06 листопада

2013 року у справі № 6-116цс13 та у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2322цс16 є необґрунтованими, оскільки правовий висновок про те, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення не може застосовуватись у тому випадку, коли відбулось дострокове стягнення кредитної заборгованості на підставі статті 1050 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції, яку просить скасувати

ПАТ КБ «ПриватБанк» є законною та обґрунтованою.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта