Справа № 368/1381/17
Рішення

Іменем України

"13" лютого 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

встановив :

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 26.12.2013 року відповідачка отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої обов»язки перед відповідачем виконав в повному обсязі. Однак відповідачка умови договору не виконує, в результаті чого утворилася заборгованість у сумі 78969,32 грн., яка складається з наступного: 3767,21 грн. - заборгованість за кредитом; 66938,62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4026,86 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 3736,63 грн. - штраф (процентна складова), яку просить стягнути. А також просять стягнути з відповідачки на їх користь судові витрати у сумі 1600 грн.

Представник позивача в судове засідання не з»явився будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи. Просили справу слухали у їх відсутність, позов підтримують повністю.

Відповідачка в судове засідання не з»явилася. Надіслала відзив на позовну заяву та просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності і відмовити в позові. Також відповідачка посилається на те, що підписала заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, але з вказаними умовами її не знайомили, копії не надавалися, і їх вона не підписувала.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково з слідуючих підстав.

Так в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до анкети-заяви від 26.12.2013 року отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки -12.2017.

Згідно розрахунку, наданого банком, заборгованість за кредитним договором становить: 78969,32 грн., яка складається з наступного: 3767,21 грн. - заборгованість за кредитом; 66938,62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4026,86 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 3736,63 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до розрахунків заборгованості за кредитним договором, наданих позивачем, заборгованість у відповідачки виникла з 26.12.2013 р. по 24.09.2017 р.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Виходячи з ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давкої ті щодо позовних вимог Позивача про стягнення заборгованості за відсотками та комісії по кредиту закінчився, оскільки заборгованість виникла поза межами трирічного строку позовної давності.

Згідно ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Виходячи з ст.ст. 257, 258 ЦК України строк позовної давності щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за пенею і комісією, заборгованості за штрафом виникла поза межами строку позовної давності. Позивач дізнався про порушення свого права з моменту виникнення заборгованості за кредитом.

Позовна заява була подана до суду 26.09.2017 року, тобто після закінчення трирічного (26.09.2014 р.) річного (26.09.2016 р.) строку позовної давності.

Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією, заборгованості за штрафом.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з підстав визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками та комісії задоволенню не підлягають.

Виходячи з положень ст. 266 Цивільного кодексу України у разі спливу позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і щодо стягнення штрафів.

Крім цього, положення договору щодо встановлення штрафів у фіксованій сумі не відповідає вимогам ч.2 ст. 549 ЦК України, яка передбачає, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов»язання.

Оскільки сплив строк позовної давності щодо основної вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії, відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України, також сплив строк позовної давності щодо додаткових вимог позивача про стягнення штрафу.

Крім того позивачем не надано жодних доказів зняття відповідачкою коштів у сумі 3736,21 грн.

Як стверджує позивач 26.12.2013 року відповідачка підписала заяву, погодилась з тим, що ця заява разом з пам»яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. За вказаним договором, як вказує позивач , позичальнику встановлювався кредитний ліміт на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Також як стверджує позивач, відповідачка користувалася кредитними коштами з використанням кредитної картки. Однак позивачем не доведено на виконання якого кредитного договору та на яких умовах банком відкрито кредитний рахунок, надані кошти, оформлено і видано відповідачу платіжну картку та по якому із договорів здійснено їх перевипуск.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, як підставу позову вказує кредитний договір б/н від 26.12.2013 року, відповідно до якого, як зазначає, кошти надавалися зі сплатою відсотків.

Позивачем не надано належних доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам'ятки Клієнта, Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів, щоб у сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Вказана позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі №6-16цс15. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. У зв"язку з цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам не можна визнавати необгрунтованими.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину, не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча вказана правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі №6-16цс15, безпосередньо пов'язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. При цьому, що під час розрахунку заборгованості позивачем застосовуються зовсім інші умови, а ніж ті, які визначені в Тарифах, що надані до матеріалів справи.

Слід звернути увагу, що за даними виписки по рахунку заборгованість по кредитному договору становить 78969,32 грн. Однак Позивачем не надано доказів, що вказана заборгованість виникла саме по кредитному договору б/н від 26.12.2013 року, а саме вказаний договір є підставою позову.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А тому, з відповідачки слід стягнути заборгованість за кредитом, що становить 3767,21 грн. .

В решті позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268, ЦПК України, 256, 257, 258, 267, 549, 526, 530, 1054, 1055, суд ,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, і.к.НОМЕР_1, жит. АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК"( , МФО №305299) 3767,21 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набуває законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 13.02.2018 року.

Суддя: Т.Є. Іванюта.