З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
19.04.2018 року м. Мостиська
Єдиний унікальний номер 448/1291/16-ц
Провадження № 2/448/34/18
Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя Білоус Ю.Б.,
секретар судового засідання Романченко І.А.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 - не з`явився,
представник позивача - адвокат ОСОБА_2 - не з`явився,
представник відповідача
(с/г ТзОВ «Каменяр») не з`явився,
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована на території Пнікутської сільської ради, Мостиського району, Львівської області.
Зазначає, що дана земельна ділянка належала на праві власності дружині позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
Земельна ділянка успадкована позивачем ОСОБА_1 після смерті його дружини ОСОБА_3.
Стверджує, що позивачу стало відомо, що земельна ділянка площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2 перебуває в оренді Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр». Право оренди на вищевказану земельну ділянку зареєстровано в державному реєстрі 27 липня 2015 року на підставі договору оренди, який «нібито» був укладений між С/г ТОВ «Каменяр» та ОСОБА_3 01 липня 2015 року - дата підписання договору.
Позивач ОСОБА_1 вважає, що вищевказаний договір оренди не був підписаний орендодавцем ОСОБА_3, оскільки право оренди, яке виникло на підставі договору оренди, зареєстровано 27 липня 2015 року, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Договір оренди земельної ділянки підписаний сторонами 01 липня 2015 року, що вбачається із зазначеного договору.
Однак, орендодавець ОСОБА_3, не могла підписати договір оренди земельної ділянки 01 липня 2015 року, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
Стверджує, що вищевказані обставини підтверджують той факт, що договір оренди не підписувався орендодавцем.
З огляду на вищевказане, вважає, що договір оренди земельної ділянки площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що «нібито» був підписаний між С/г ТОВ «Каменяр» та ОСОБА_3 01 липня 2015 року - повинен бути визнаний недійсним.
Зазначає, що за час «дії» договору оренди спадкодавець не отримував орендну плату за оренду земельної ділянки, оскільки спадкоємці померли до моменту укладення договору. Позивач також не отримував від відповідача орендної плати.
Отже, відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Каменяр» зобов'язане повернути позивачу ОСОБА_1 - законному власнику, земельну ділянку площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що була предметом договору оренди, який нібито був підписаний між С/г ТОВ «Каменяр» та ОСОБА_3 01 липня 2015 року, та право оренди на яку було зареєстровано 27 липня 2015 року реєстраційною службою Мостиського районного управління юстиції Львівської області за номером 10642209.
З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким:
1.Визнати договір оренди земельної ділянки площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, укладеного між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Каменяр» та ОСОБА_3 недійсним з моменту його укладення.;
2.Скасувати реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка була зареєстрована 27 липня 2015 року реєстраційною службою Мостиського районного управління юстиції Львівської області за номером 10642209.
3.Зобов`язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Каменяр» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2.
4.Судові витрати покласти на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Каменяр».
Представник позивача адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи та зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю.
Представник відповідача - с/г ТОВ «Каменяр» був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, представник відповідача не подав відзиву на позовну заяву, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи за відсутності представника відповідача (С/г ТОВ «Каменяр») та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи заяву представника позивача - адвоката ОСОБА_2 в якій він просить суд розглянути справу без його участі і не заперечує проти заочного розгляду справи і те, що відповідач (С/г ТОВ «Каменяр») був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, представник відповідача (С/г ТОВ «Каменяр») не подав відзиву на позовну заяву, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, а тому вважається таким, що не з`явився в судове засідання без поважних причин.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи та розгляду судом справи за їхньої відсутності фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована на території Пнікутської сільської ради, Мостиського району, Львівської області, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 43789747 від 14.09.2015 року.
Право оренди на земельну ділянку площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, було зареєстровано 27 липня 2015 року реєстраційною службою Мостиського районного управління юстиції Львівської області за номером 10642209.
Згідно договору оренди земельної ділянки площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, укладеного між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Каменяр» та ОСОБА_3 вбачається, що зазначений договір був укладений 01 липня 2015 року.
Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_3, 1953 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей.
У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Судом встановлено, що згідно договору оренди земельної ділянки площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, укладеного між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Каменяр» та ОСОБА_3 вбачається, що зазначений договір був укладений 01 липня 2015 року.
Як відомо з свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_3, 1953 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
Отже, суд приходить до висновку, що відповідно до досліджених доказів вбачається, що ОСОБА_3, 1953 року народження, не могла укласти 01 липня 2015 року з Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Каменяр» договір оренди земельної ділянки площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
Цивільний кодекс України визначає засади цивільного законодавства: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно ст. 407 ЦК України, яка визначає підстави виникнення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Отже, основною підставою укладення договору, є волевиявлення саме власника земельної ділянки.
Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Судом встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки відбувалося на незаконних підставах, оскільки зазначений договір був укладений 01 липня 2015 року між С/г ТОВ «Каменяр» та ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
Згідно постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», «за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Саме такий правовий висновок вбачається з Постанови ВСУ від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Крім цього, суд вважає, що відповідач не надав належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень п. 4) ч. 3 статті 2 та статті 81 ЦПК України.
Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 89 ЦПК України).
За таких обставин, виходячи із встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин, суд знаходить, що позовні вимоги являються обґрунтованими, доказаними і такими, що підлягають задоволенню, а тому позов ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр» про визнання договору недійсним, скасування реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки підлягає до задоволення.
Крім цього, згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр» необхідно стягнути судові витрати на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 12,13,76-81,89,141, 258, 259, 263 -265, 280-284 ЦПК України, суд,
Визнати договір оренди земельної ділянки площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, укладеного між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Каменяр» та ОСОБА_3 недійсним з моменту його укладення.
Скасувати реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка була зареєстрована 27 липня 2015 року реєстраційною службою Мостиського районного управління юстиції Львівської області за номером 10642209.
Зобов`язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Каменяр» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,3288 га, кадастровий номер НОМЕР_2.
Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,21 грн.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. З врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до апеляційного суду Львівської області через Мостиський районний суд Львівської області.
Суддя Ю.Б. Білоус
Заочне рішення набрало законної сили: «___»___________ 20____ р.
Суддя Ю.Б. Білоус