Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у.№ 335/9923/17 Головуючий у 1 інстанції Воробйов А.В.
№ провадження 22ц/778/1615/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м . Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі

Головуючого Воробйової І.А.

суддів Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

при секретарі Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди ,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що Він проходив військову службу на території Афганістану в складі діючої армії в період бойових дій з 01.07.1986 по 20.01.1987 рік. Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №4033 від 29.10.2015 року встановлено, що множинні вогнепальні осколкові поранення голови, лівої руки (контузія головного мозку 1986 рік) рядового у відставці ОСОБА_3, наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи №2044/Ж від 26.10.2015 року, виданого Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, що в подальшому призвело до розвитку: „Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ, у вигляді після травматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ ст., з вираженим перебростенічним синдромом, мне стичним звуженням, вестибуло-атактичним синдромом, вегето-судинною дисфункцією симпатоадреналовими кризами, розміяною пірамідною симптоматикою. Після травматичного церебрального арахноїдиту з лікворо-гіпертензивним синдромом, стійким цефалічним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ ІІІ ст. ГХ ІІ ст., артеріальної гіпертензії, помірного КВР. ІХС. Дифузного кардіосклерозу. СН І ст. ІІ ФК. ВСД з переважним церебральним синдромом. Ангіопатії сітківкі обох очей, що підтверджено медичними та військово-обліковими документами, - поранення (контузія) та захворювання, так, повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де вились бойові дії.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серія АВ №0550929 (дата огляду 23.12.2015 року) йому була встановлена 3 група інвалідності. Під час чергового перегляду 04.01.2017 року йому було повторно встановлено 3 групу інвалідності безстроково, що є підтвердженням того, що його здоровя з кожним роком погіршується.

Після проходження військової служби де велися бойові дії, він отримав значні чисельні травми та захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день. Перебування на стаціонарному лікування та подальшого лікування, його стан здоровя не покращився, а з кожним роком тільки погіршується. Внаслідок травм та захворювань, отриманих під час проходження військової служби, він змушений тривалий час знаходиться на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедур, оскільки внаслідок безпосередньої участі в бойових діях він отримав чисельні травми та захворювання, основними з яких є гіпертонічна хвороба, енцефалопатія, артеріальна гіпертензія, ангіопатія та інші. Саме після розвитку вказаних захворювань його постійно, щоденно турбують постійний головний біль тиснучого характеру, шум у голові, запаморочення, підвищення АТ, загальна слабкість. Також його турбують відчуття страху, занепокоєння, тремтіння в тілі, хиткість при ходьбі, зниження памяті, нудота, відчуття тиску на очі.

Враховуючи викладене просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 240 000 грн..

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено..

Не погоджуючись з рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначаючи про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт поранення та захворювань, одержаних в період проходження військової служби, та наслідки такої хвороби спричинили позивачеві втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту (переживаннях та хвилюваннях), душевних стражданнях, оскільки тривале лікування позначилося на здоров'ї позивача.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 01.07.1986 по 20.01.1987 рік. позивач проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан.

Згідно з висновком спеціаліста Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №2044Ж від 26.10.2015 року виявлені у ОСОБА_3 рубці є наслідком загоєння ран, що могли утворитися внаслідок осколочних поранень, які виникли внаслідок розривної дії снаряду могли бути спричинені в період проходження служби під час виконання бойових дій у 1986 році (а.с.14).

Відповідно до витягу із протоколу №4033 від 29 жовтня 2015 року засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця поранення (контузія) та захворювання ОСОБА_3 повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 13).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серія АВ №0550929 (дата огляду 23.12.2015 року) йому була встановлена 3 група інвалідності. Під час чергового перегляду 04.01.2017 року йому було повторно встановлено 3 групу інвалідності безстроково, при цьому зазначено, що поранення (контузія) та захворювання повязані з проходженням військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії (а.с.16).

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання поранення та хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке повязане із проходженням військової служби в Демократичній Республіці Афганістан, і таке право на звернення до суду в нього виникло лише у зв'язку з певними юридичними фактами, а саме встановленням висновком МСЕК причинного звязку, саме: захворювання повязане з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країні, де проходили воєнні дії.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Суд не звернув увагу на те, що на час проходження військової служби у період з 01.07.1986 по 20.01.1987 року не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.

Однак суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1987 році.

За положеннями ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності до п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що військовослужбовці та особи на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоровя, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоровя.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно зясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обовязків в Демократичній Республіці Афганістан у 1986 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з зазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: