Справа № 162/236/18 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н.І.
Провадження № 22-ц/773/731/18 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бовчалюк З.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану в її інтересах представником ОСОБА_2 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним кредитного договору.

Свій позов мотивує тим, що 11 лютого 2008 року між її чоловіком ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір для придбання квартири.

У березні поточного року вона отримала ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.02.2018 року про призначення підготовчого засідання в справі за позовом ПАТ «ПриватБанк» про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором. Вважає, що укладений між її чоловіком та банком кредитний договір містить ряд положень, що не відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині навмисного та свідомого приховування Банком інформації, щодо фактичної вартості кредиту. В результаті чого, виконуючи умови договору, позичальник та вона безпідставно несуть додаткові витрати, а також можуть понести в майбутньому такі витрати, розмір яких оцінити на перед неможливо.

Просить визнати недійсним договір № VO21GL, укладений 11.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3.

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору передано за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Любешівського районного суду Волинської області.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Відповідно до ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду щодо повернення заяви позивачеві розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Постановляючи ухвалу про передачу даної цивільної справи, суд першої інстанції виходив з того, що вона не підсудна Любешівському районному суду Волинської області, а підсудна Луцькому місьрайонному суду Волинської області за місцем укладення договору, що оскаржується. Судом першої інстанції зазначено про те, що ОСОБА_1, в розумінні положень ЗУ «Про захист прав споживачів» не є споживачем, а тому при зверненні з даним позовом до суду не можна застосовувати положення ЦПК України щодо альтернативної підсудності.

Такі висновки суду зроблені з дотриманням норм процесуального права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.( ч.1 ст. 4 ЦПК України в редакції на момент предявлення позову ).

Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ( ч. 2 ст. 27 ЦПК України).

Позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору ( ч. 5 ст. 28 ЦПК України).

Частиною 7 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред'являтися також за їх місцезнаходженням.

Альтернативна підсудність є пільговою, специфіка цього виду підступності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин, позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Якщо позивач при пред'явлені позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має право повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до Любешівського районного суду з підстав ч. 5 ст. 28 ЦПК України, однак дане твердження позивача є хибним та зводиться до субєктивного тлумачення норм закону.

Відповідно до норм пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов'язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Пунктами 9,11 частини першої вказаного Закону визначено, що споживачем є фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов'язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що положення пункту 22, статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як вбачається з копії кредитного договору від 11.02.2008 року, який оскаржується, він був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 ( а.с. 13-17), чоловіком позивача, а тому саме він в силу ЗУ «Про захист прав споживачів» є споживачем.

Посилання апелянта на те, що даний кредитний договір був укладений в інтересах сімї , а тому стосується і її прав та інтересів, і вона є споживачем, не заслуговує на увагу, оскільки спростовується нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», який визначає зміст поняття «споживача».

Позивач не позбавлена права оспорювати даний кредитний договір з приводу недотримання норм ЗУ «Про захист прав споживачів», однак вона не є споживачем в даному випадку, а тому не має право предявляти позов застосовуючи альтернативну підсудність, тобто за місцем реєстрації споживача.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншому суду ( п.1 ч.1.ст. 31 ЦПК України).

Частиною 7 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред'являтися також за їх місцезнаходженням.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений в місті Луцьку, Волинське ГРУ Приватбанк є філією ПАТ КБ «ПриватБанк» юридична адреса якого: місто Луцьк, проспект Відродження, 26а, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку та передав дану цивільну справу до Луцького міськрайонного суду, якому вона підсудна.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визначає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарг не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. 367,369,375,381,382 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, подану в її інтересах представником ОСОБА_2, залишити без задоволення, а ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді :