Справа № 352/1016/17
Провадження № 2/352/119/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М

з участю секретарів Костюк О.Я., Кукули О.С., Гундич Г.В.

представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Березівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 16.06.2017 р. звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, у якому просив визнати за ним право власності на 3/4 частини домоволодіння № 7 по вул. Д. Галицького в с. Березівка Тисменицького району Івано-Франківської області у порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_5

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 24.10.2017 р. подав зустрічний позов до Березівської сільської ради Тисменицького району, ОСОБА_3 про визнання права власності, у якому просив визнати за ним право власності на належну йому 1/2 частину домоволодіння № 7 по вул. Д. Галицького в с. Березівка Тисменицького району Івано-Франківської області.

Ухвалою суду від 24.10.2017 р. обидва позови обєднані в одне провадження.

Ухвалою суду від 19.03.2018 р. витребувано засвідчену копію спадкової справи у приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_6

Первісний позов ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що він є спадкоємцем за заповітом від 08.02.2010 р. майна після смерті ОСОБА_5, яка померла 29.10.2016 р. Спадкодавець разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 були співвласниками спірного домоволодіння, яке належало їм на праві спільної власності подружжя. Після смерті 30.06.2009 р. ОСОБА_7 його половину домоволодіння успадкували дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_4 у рівних частках, однак, не отримали у нотконторі свідоцтв про право на спадщину. Таким чином, ОСОБА_5 стала власником 3/4 частин домоволодіння, а відповідач ОСОБА_4 1/4 частини. Після смерті ОСОБА_5 позивач прийняв спадщину, звернувшись з відповідною заявою від 23.12.2016 р. до приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_6 Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правоустановлюючого документу на спірне домоволодіння.

Зустрічний позов ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що спірне домоволодіння мало статус колгоспного двору, згідно із записом у погосподарській книзі Березівської сільської ради Тисменицького району станом на 01.01.1991 р. господарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір. Станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність», тобто на 15.04.1991 р., головою колгоспного двору був батько позивача ОСОБА_7, який до виходу на пенсію був членом колгоспу «Правда» с. Черніїв, де з 1974 р. працював бригадиром тракторної бригади. Членом колгоспу була і матір позивача ОСОБА_5 та сам позивач, що підтверджується його трудовою книжкою колгоспника. Вказані троє членів двору мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» проживали однією сімєю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по 1/3 частині кожен. Після смерті 30.06.2009 р. батька ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частину домоволодіння, яку прийняли позивач та його матір, ставши співвласниками домоволодіння по 1/2 частині кожен (1/3 або 2/6 + 1/6). ОСОБА_3 після смерті матері успадкував за заповітом належну їй 1/2 частину, а інша половина належить позивачу.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав первісний позов і просив його задовольнити; зустрічний позов визнав частково, посилаючись на те, що порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 р. № 5-24/26, а згодом вказівками, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 р. № 69, згідно яких суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Оскільки відсутні дані щодо прийняття голови двору ОСОБА_7, який працював у колгоспі, у члени колгоспу, вважає, що спірне домоволодіння належало до суспільної групи робітничий двір. Тому ОСОБА_4 успадкував після смерті батька 1/4 частину домоволодіння. Проти часткового задоволення зустрічного позову в 1/4 частині спірного домоволодіння не заперечував.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні цей позов підтримала і просила його задовольнити, первісний позов визнала частково, посилаючись на те, що спірне домоволодіння не було спільним майном подружжя батьків ОСОБА_4, а мало статус колгоспного двору. Проти часткового задоволення первісного позову в 1/2 частині спірного домоволодіння не заперечувала.

Представник відповідача за зустрічним позовом Березівської сільської ради у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві відповідач визнав зустрічний позов, не заперечував щодо його задоволення, просив справу розглянути у відсутності свого представника.

Вислухавши сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а зустрічний позов до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що предметом спору у даній справі є право власності на домоволодіння № 7 по вул. Д. Галицького в с. Березівка Тисменицького Івано-Франківської області, 1980 року побудови, інвентаризаційна вартість якого на даний час складає 248557 грн. Право власності на вказане домоволодіння підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Березівської сільської ради, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право власності.Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась.

Станом на 1991 р. у господарстві були прописані і проживали ОСОБА_7 голова господарства, його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_4, що підтверджується довідкою Березівської сільської ради (а.с.34) та випискою з погосподарської книги сільської ради за 1991-1995 р.р. (а.с.39-40).

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських ОСОБА_8 народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 р. № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських ОСОБА_8 народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 р. за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських ОСОБА_8 народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 р. № 69 (далі Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абз.2 п.20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, у яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Судом встановлено, що голова господарства ОСОБА_7 з 1958 р. працював у колгоспі «Правда» с. Черніїв, спочатку трактористом, потім помічником бригадира тракторної бригади колгоспу, а з 1974 р. бригадиром тракторної бригади колгоспу, що підтверджується трудовою книжкою останнього (а.с.35-36). Відомості про те, що ОСОБА_7 був членом колгоспу, відсутні.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 був членом колгоспу, що підтверджується його трудовою книжкою колгоспника (а.с.30-33). Останній після досягнення повноліття був прийнятий на роботу в колгосп «Правда» 26.04.1988 р., з 11.11.1988 р. звільнений з роботи у звязку з призовом на дійсну строкову військову службу; з 01.03.1991 р. прийнятий на роботу в колгосп; станом на 15.04.1991 р. ОСОБА_4 працюючий член колгоспу.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що спірне домоволодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності.

Відповідно до розяснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Судом встановлено, що вказані троє членів двору ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сімєю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по 1/3 частині кожен.

Після смерті 30.06.2009 р. ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частину домоволодіння, яку прийняли його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_4 як спадкоємці за законом першої черги відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. ОСОБА_9 та ОСОБА_4 стали співвласниками спірного домоволодіння по 1/2 частині кожен (1/3 або 2/6 + 1/6).

Після смерті 29.10.2016 р. ОСОБА_5 спадщину прийняв позивач за первісним позовом ОСОБА_3 як єдиний спадкоємець за заповітом, посвідченим 08.02.2010 р. нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, у порядку ст.1269 ЦК України, звернувшись з відповідною заявою від 23.12.2016 р. до приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_6 Останній успадкував належну ОСОБА_5 1/2 частину спірного домоволодіння.

У звязку з відсутністю правоустановлюючого документу на спірне домоволодіння позивач за первісним та позивач за зустрічним позовами позбавлені можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку.

З огляду на викладене за ОСОБА_3 слід визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння у порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_5 та за ОСОБА_4 право власності 1/2 частину домоволодіння з підстав належності 1/3 (2/6) на праві спільної сумісної власності як члену колишнього колгоспного двору і 1/6 у порядку спадкування за законом після померлого батька.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст.ст. 1223, 1261, 1268, 1269 ЦК України, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 (одну другу) частину домоволодіння № 7 по вул. Д. Галицького в с. Березівка Тисменицького району Івано-Франківської області загальною вартістю 248557 грн. у порядку спадкування за заповітом, посвідченим 08 лютого 2010 року нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, після померлої ОСОБА_5.

У решті позову ОСОБА_3 відмовити.

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 (одну другу) частину домоволодіння № 7 по вул. Д. Галицького в с. Березівка Тисменицького району Івано-Франківської області загальною вартістю 248557 грн. з підстав належності 1/3 частини на праві спільної сумісної власності та 1/6 у порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_7.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Івано-Франківської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 07.06.2018 р.

Головуюча М.М.Хоминець