Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 376/1178/17-ц

провадження № 61-3756 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Лесько А. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Сквирська міська рада Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області у складі суддів: Сліпченка О. І., Іванової І. В., Таргоній Д. О., від 26 вересня 2017 року.

Встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Сквирської міської ради Київської області про визнання права власності на майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що починаючи з 2006 року вона почала користуватись нежитловою будівлею літ. «А», яка розташована по АДРЕСА_1, загальною площею 37,20 кв. м. Станом на 2006 рік вказана нежитлова будівля мала занедбаний стан, була завалена сміттям та майже 20 років не експлуатувалась. Зокрема, на підтвердження даного факту, 03 березня 2015 року, комісія у складі: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 провели обстеження безгосподарської нежитлової побудови та склали відповідний акт, в якому підтвердили той факт, що нежитлова, капітальна будівля, яка знаходиться по АДРЕСА_1, має занедбаний вигляд, руйнує архітектурний вигляд міста та потребує капітального ремонту.

26 квітня 2017 року, комісія у складі: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та депутата Сквирської міської ради Київської області Сільченка С. І., провели обстеження безгосподарської нежитлової побудови та склали відповідний акт, де також підтвердили факт занедбаності нежитлової побудови.

ОСОБА_6 за власні кошти наймала робітників, щоб прибрати нежитлове приміщення, по теперішній час доглядає будівлю, робить все необхідне для того, щоб вберегти приміщення від подальшого руйнування. Даний факт підтверджується заявами свідків, що додані до матеріалів справи, зокрема: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Позивач неодноразово зверталася до уповноважених органів, зокрема, Сквирської міської ради Київської області з приводу придбання або взяття в оренду даного приміщення, але завжди отримувала відповідь, що дана будівля не знаходиться на балансі територіальної громади, що підтверджується листами та запитами, які містяться в матеріалах справи.

Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 11 березня 2015 року за № 34718398 наданою Реєстраційною службою Сквирського районного управління юстиції Київської області відсутні відомості щодо речових прав на вказане нерухоме майно. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 березня 2015 року за № 34718510 наданою Реєстраційною службою Сквирського районного управління юстиції Київської області, також відсутні відомості про право власності на вказане нерухоме майно.

На даний час позивач має намір оформити право власності на вищевказане нерухоме майно та виготовити необхідні правовстановлюючі документи, але зважаючи на те, що право власності на дану нежитлову будівлю не зареєстроване, позивач не може реалізувати своє право передбачене статтею 344 Цивільного кодексу України.

Таким чином, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 31 травня 2017 року позов задоволено; визнано за ОСОБА_6, право власності на нежитлову будівлю літ. «А», яка розташована по АДРЕСА_1, загальною площею 37,20 кв. м, з яких: основна площа (службове приміщення) 26,80 кв. м, підсобна площа 10,40 кв. м, яка складається з: коридору 4,00 кв. м; коридору 2,00 кв. м; кладової 4,40 кв. м та вхідного ганку: 6,50 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на наведених ним доказах, долучених до матеріалів справи, а тому позов підлягає задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2017 року рішення Сквирського районного суду Київської області від 31 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не врахував, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; при цьому позивачі могли довідатись про відсутність у них підстав для набуття права власності на спірний будинок. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив що позов не підлягає до задоволення, оскільки позов пред'явлений до неналежного відповідача. Зокрема відповідач Сквирська міська рада не порушувала прав та законних інтересів і позивача та не претендує на спірне майно, що у свою чергу свідчить про безпідставність вимог до неї.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_6 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 січня 2018 року зазначена справа передана на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіє майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Відповідно до частини 4 статті 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Апеляційним судом встановлено, що позивач не надала доказів на підтвердження добросовісного, відкритого та безперервного володіння спірним майном протягом десяти років до звернення з позовом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки саме позивач повинен довести добросовісність, відкритість та давність володіння об'єктом.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанцій правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 335, 344 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик