ПОСТАНОВА

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Кропивницький

справа № 404/1658/18

провадження № 22-ц/4809/275/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

відповідачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2018 року в складі судді Варакіної Н.Б. за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

УСТАНОВИВ:

22.03.2018 року ОСОБА_1, діючи у своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_2 і ОСОБА_3, звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом їхнього вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 16.08.2003 перебуває із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. Останньому з 2001 року належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. Після реєстрації шлюбу вона вселилась у вказану квартиру, зареєструвала своє місце проживання за зазначеною адресою. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_2, 2006 року народження, та ОСОБА_3, 2017 року народження, які також зареєстровані у зазначеній квартирі. У грудні 2017 року через неможливість сумісного проживання шлюбні стосунки припинила та виїхала з дітьми у належну їй на праві приватної власності кімнату у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2, де на даний час проживає з дітьми. Кімната у гуртожитку 17 кв.м, замала та не має належних санітарно-житлових умов для проживання малолітніх дітей. В кімнаті постійно прогресує сирість, грибок, пліснява та таргани. Вважає, що вона з дітьми вселилась та зареєстрували своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 зі згоди власника, як член сім'ї власника, тому набула права користування житловим приміщенням та на даний час має право там проживати. Відповідачі чинять перешкоди у вселенні її з дітьми у спірну квартиру. Просила зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2018 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з 2001 року користується зазначеною квартирою, вселив до неї свою дружину, вона з його згоди зареєструвала місце свого проживання у квартирі, в подальшому зареєстрували місце проживання дітей, на даний час в квартирі проживає бабуся відповідача. Крім того, 27.06.2001 ОСОБА_4 видане реєстраційне посвідчення Кіровоградським ООБТІ на зазначену квартиру, яка зареєстрована у реєстровій книзі № 19 за реєстровим № 565. Не оформлення належним чином відповідачем права власності на квартиру не свідчить про відсутність цього права (а.с.35).

Суд зазначав, що право на житло позивача та її малолітніх дітей порушено та підлягає захисту, в іншому разі позивач з дітьми буде позбавлена права на житло, яке набули у порядку, встановленому законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

На думку скаржника, суд не дав оцінки тому, що за усною домовленістю, між ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 подружжя переїхало та проживало у квартирі АДРЕСА_4. ОСОБА_6 переїхала та проживає по теперішній час у квартиру АДРЕСА_1.

У грудні 2017 року позивач виїхала з квартири АДРЕСА_4 разом із дітьми, у належну їй на праві приватної власності кімнату АДРЕСА_3.

Суд першої інстанції порушив норми матеріального права ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України в частині вирішення справи за позовними вимогами ОСОБА_1 в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6

Звертає увагу, що правовідносини щодо користування спірною квартирою між власником вказаної квартири ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_1, що діє у власних інтересах як членом сім'ї виникли в 2003 р., тому до спірних правовідносин ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України не застосовуються.

Як стверджує ОСОБА_1 вона вибула добровільно без поважних причин зі спірної квартири в 2005 р. до іншого постійного місця проживання - квартири АДРЕСА_4. Спірною квартирою не цікавилась до грудня 2017 р. Тобто, ОСОБА_1 втратила право користування спірною квартирою в 2005 р.

Посилаючись на п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.85, згідно якого вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб., які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення, постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй в цьому».

Вважає, що висновки суду першої інстанції проте, що реєстрація місця проживанняОСОБА_7 та малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 у спірнійквартирі є умовою виникнення права обмеженого користування вказаною квартирою в порядку ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 405ЦК України не ґрунтуються на законі.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_8 і відповідача ОСОБА_5, які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача та її представника адвоката ОСОБА_9, які заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 22.06.2001 придбав квартиру АДРЕСА_1 Договір зареєстрований УТБ «Інкопмарк-Контракт», нотаріально не посвідчений (а.с.34)., за даними Кіровоградського ОБТІ вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_4 на праві приватної власності від 27.06.2001 (а.с.35).

Згідно копії свідоцтва про одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.08.2008 року (а.с.6).

Сторони мають спільних дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.7-8).

Відповідно до довідки № 875 від 06.03.2018 року, виданої КП «ЖЕО №1 КМР», ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, склад сімї: чоловік - ОСОБА_4, син - ОСОБА_2, син - ОСОБА_3 (а.с.9).

Згідно договору купівлі-продажу від 28.03.2005 ОСОБА_5 набула у власність квартиру АДРЕСА_4 (а.с.36-40).

ОСОБА_1 має у своїй приватній власності кімнату АДРЕСА_2, загальною площею 17,8 кв.м, житловою - 16,4 кв.м , згідно договору дарування від 05.09.2013 (в.с.33).

Сторони та свідки, допитані в суді першої інстанції, визнали та підтвердили той факт, що позивач після реєстрації шлюбу проживала з ОСОБА_4, у квартирі АДРЕСА_1. З його згоди зареєструвала місце свого проживання у квартирі, а в подальшому, у зазначеній квартирі зареєстрували місце проживання дітей.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач вселилася та проживала у спірній квартирі як член сім'ї власника, за його згодою, будучи однією сім'єю, її права та права дітей на користування спірною квартирою є похідними.

Суд не погодився із твердженням відповідача про те, що позивач не набула право користування спірною квартирою та зазначив, що відповідач у 2017 році визнавав право користування спірною квартирою дітей та позивача, що також підтверджується даними довідки № 875 від 06.03.2018, виданої КП «ЖЕО №1 КМР» про реєстрацію за даною адресою молодшого сина сторін ОСОБА_3, 2017 року народження.

Встановлено і не заперечується сторонами у справі, що з метою покращення житлових умов, за усною домовленістю, між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, останні у 2005 році виселились зі спірної квартири і переїхали проживати до належної на праві власності ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_4, а остання у свою чергу переїхала та постійно проживає одна у квартирі АДРЕСА_1, по теперішній час.

Малолітні діти сторін, хоча і зареєстровані у спірному житлі, проте ніколи там не проживали, а за домовленістю між сторонами проживали з батьками у квартирі АДРЕСА_4, звідки виселились разом з позивачем, за ініціативою останньої на постійне місце проживання до належної їй кімнати АДРЕСА_2, що визнано сторонами у справі.

ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В обгрунтування своїх висновків про необхідність задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення матері і дітей до спірної квартири, суд першої інстанції зазначив, що діє на захист їх прав на житло, у якому вони зареєстровані.

При цьому суд зазначив, що кімната, до якої позивач разом з дітьми добровільно переселилась, не відповідає санітарним і технічним вимогам, вона замала для проживання матері та двох малолітніх дітей, у ній відсутня можливість облаштування місць для навчання та нормального розвитку дітей, що вбачається із копії акту обстеження умов проживання сектора опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету ради міста Кропивницького (а.с.63).

Причина з якої позивач виїхала з дітьми з квартири АДРЕСА_4, до іншого місця проживання, встановлена судом із пояснень сторін та свідків - конфліктна ситуація у сім'ї з-за подружньої зради чоловіка, зневажливого ставлення до неї, створення неможливих умов проживання.

Тому суд припустив, що позивач, без наявності об'єктивних обставин, добровільно не погіршила б свої умови проживання та умови проживання своїх малолітніх дітей, і прийшов до висновку, що на рішення виїхати з квартири вплинула поведінка відповідача.

На момент розгляду справи судом, рішення щодо визнання позивача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 не існує. Позивач набула право користування спірною квартирою як член сім'ї власника, не позбавлена його та намагається це право реалізувати, шляхом вселення у спірну квартиру.

З такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись у повному обсязі.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, суд правильно зазначив, що діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (ст. ст. 3, 176 СК, ст. 405 ЦК України). При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин.

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися найманим приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Проте, суд не звернув уваги, що сторони добровільно, ще у 2005 році, визначили порядок користування житлом, належним на праві власності відповідачам, позивач понад десять років не проживає в квартирі АДРЕСА_1, малолітні діти сторін, яких позивач представляє як законний представник, ніколи не проживали у спірній квартирі, хоча зберігають реєстрацію за адресою спірної квартири. Вселення їх у цю однокімнатну квартиру, де також проживає ОСОБА_5, про припинення права якої на проживання (користування квартирою) питання не ставиться, фактично не захищає інтереси дітей і суттєво на їхні житлові умови не впливає.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю і необгрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко