Справа № 465/2456/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/3959/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача КЗ «ЛОКПЛ» - Сокальського Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час простою, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямФранківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час простою - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що рішення було винесено з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, без повного з'ясування всіх обставин справи. Зазначає, що не приймала участі на засіданнях профкому, оскільки про їх проведення їй не було відомо. Вказує на те, що з усіх долучених поштових повідомлень, якими представник позивача стверджував про належне повідомлення про засідання профкому, вбачається, що вона їх не отримувала, оскільки на таких відсутній її підпис. Крім цього, зазначає, що з актів від 24 лютого 2016 року та від 16 лютого 2016 року «Про запропоновані посади», протоколу від 04 квітня 2016 року, протоколу від 05 квітня 2016 року та протоколу від 07 квітня 2016 року не вбачається, які саме посади пропонувалися, в який спосіб та як зафіксовано факт відмови ОСОБА_2 від переведення на ці посади. Також, зазначає, що судом залишено поза увагою те, що вона неодноразово зверталась до адміністрації лікарні з метою з'ясування вільних вакантних ставок, на що їй повідомлялось, що ця інформація є службовою з обмеженим доступом. Вказує, що фактично відповідачем чинились перешкоди щодо можливості переведення її на вакантну ставку в інше відділення, не надаючи інформації про такі, змушуючи написати заяву на звільнення. Також, судом не було досліджено той факт, що відповідачем не було дотримано порядку дослідження її права про переважне право залишення на роботі, що підтверджується змістом протоколів комісій від 04 та 05 квітня 2016 року. Зазначає, що суд дійшов до невірного висновку щодо скорочення штату, оскільки таке насправді не відбулося, про що неодноразово засвідчував відповідач, заявляючи про наявність вакантних посад. Крім цього, зазначає, що штатний розпис складений 01 квітня 2016 року, а затверджений директором Департаменту 04 квітня 2016 року, яким передбачено наявність 17 протитуберкульозного відділення і саме така структура лікарні діяла станом на 08 квітня 2016 року, тобто на момент звільнення її з роботи вищезазначене відділення було діючим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, представника відповідача в заперечення апеляційної скарги, що аналогічні його письмовим поясненням, що долучені до матеріалів справи, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту рішення, що оскаржується вбачається, що суд першої інстанції посилаючись на ст. 34, п.1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992р.(з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», постанови Верховного Суду України у справах №6-40цс15, №6-491цс15, №6-3048цс15, ст. 64 ГК України та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що позивачка працювала в КЗ»ЛОКПЛ» 04.08.1997р. молодшою медсестрою палатною психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ»ЛОКПЛ».Згідно протоколу зборів працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 28.12.15р., завідувач 17 відділення повідомив, що у відділенні перебуває 4 пацієнти, які в наступні дні будуть виписані або переведені в інші відділення.Як вбачається з акту від 1.02.16р. на момент перевірки у 17 відділенні на 50 ліжок повністю відсутні пацієнти профілю захворювання на туберкульоз, працівники відділення не завантажені роботою.Наказом в.о. головного лікаря КЗ ЛОКПЛ ОСОБА_6 №54 від 01.02.16р. з 01.02.2016р. у 17 психіатричному туберкульозному відділенні оголошено простій. В судовому засіданні встановлено, що простій у 17 відділенні виник з об'єктивних підстав - у зв'язку з відсутністю пацієнтів, що стверджено наведеними вище доказами та не заперечувалось позивачкою, що на момент оголошення простою у відділенні не було жодного хворого. Враховуючи зазначене, підстав для скасування наказу про оголошення простою у 17 відділенні та стягнення різниці зарплати за час простою - судом не виявлено. З протоколу №13 засідання медичної ради від 28.12.15р. вбачається, що Медична рада вирішила взяти до уваги інформацію лікаря-фтизіатра 9 відділення ОСОБА_7 щодо роботи психотуберкульозних відділень КЗ ЛОКПЛ та доручити адміністрації лікарні у найкоротший термін розглянути процедуру реорганізації 17 туберкульозного відділення КЗ у відповідності до чинного законодавства. 02.02.16р. КЗ ЛОКПЛ видано наказ №59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників», згідно якого з 08.04.16р. ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення №17, скорочено ліжковий фонд КЗ ЛОКПЛ на 50 ліжок, скорочено чисельність працівників психіатричного туберкульозного відділення №17 у зв'язку з його ліквідацією з 08.04.16р. згідно списку, в т.ч. ОСОБА_2, працівників письмово повідомити про можливе звільнення. Згідно переліку відділень та профіль ліжок КЗ ЛОКПЛ з 15.04.16р., 17 відділення у переліку відсутнє, вказане вбачається також із штатного розпису станом на 08.04.16р. та 15.04.16р. Відповідно до наказу №197 від 7.04.2016р. ОСОБА_2 звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, з 08.04.2016р. у зв'язку з оптимізацією ліжкового фонду, скорочення чисельності працівників. Судом встановлено, що позивачка, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України була повідомлена про наступне вивільнення, що стверджено її підписом на попередженні працівника про наступне вивільнення від 2.02.16р. та не спростовано в судовому засіданні. На виконання вимог ч.2ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України відповідачем пропонувались позивачці вакантні посади молодшої медсестри,що були наявними в КЗ ЛОКПЛ, зокрема: в 10, 16, 21 та приймальному відділеннях, однак остання відмовилась від таких. Вказане стверджується протоколом №3 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ ЛОКПЛ від 14.03.16р., з якого вбачається, що на засіданні розглядалось подання адміністрації щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_9 На засіданні були присутні ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в.о. начальника відділу кадрів ОСОБА_10 пропонувала ОСОБА_2 вакантні посади сестри молодшої палатної в 10, 16, 21 та приймальному відділеннях. ОСОБА_2 від запропонованих посад відмовилась,просила дати час для вирішення питання праці в інших відділеннях. Розгляд подання відкладено на 21.03.16р. На засідання профкому 21.03.16р.та 5.04.16р. позивачка не з'явилась. Згідно протоколу №5 від 5.04.16р. засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ ЛОКПЛ, постановлено дати згоду на звільнення ОСОБА_2 з посади молодшої медсестри 17 відділення, відповідно до ст.40 п.1 КЗпП України. З пояснень свідка ОСОБА_11, яка є головою профкому, вбачаться, що 14.03.16р. позивачка була присутня на засіданні профкому, на якому вирішувалось питання надання згоди на її звільнення та звільнення ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9 ОСОБА_10 запропонувала ОСОБА_5, яка також була на засіданні, вакантну посаду медсестри, на яку остання погодилась та написала заяву на перевід. Особисто ОСОБА_2 було запропоновано вакансії молодшої медсестри в 10, 16, 21 та приймальному відділеннях, але вона від переводу у вказані відділення відмовилась, сказавши, що хоче працювати у своєму відділенні. У зв'язку з невизначеністю позивачки щодо запропонованих посад та неявкою ОСОБА_8, ОСОБА_9 засідання профкому було відкладено на 21.03.16р., а в подальшому на 5.04.16р. На вказані засідання ОСОБА_2 не з'явилась, хоча належно була повідомлена. 5.04.16р. профком дав згоду на її звільнення. На зборах 4, 5, 7 квітня 16р. вакансії оголошувались всім в загальному. Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона виконує обов'язки начальника відділу кадрів. 16.02.16р. вона по телефону викликала працівників 17 відділення з'явитись у відділ кадрів для ознайомлення з вакансіями, але вони відмовились, про що складено акт. 24.02.16р. вони також не з'явились у відділ кадрів, про що складено відповідний акт. Адміністрацією неодноразово проводились збори з працівниками 17 відділення, з метою їх працевлаштування, на зборах 4 та 5.04.16р. вона всім оголошувала вакантні посади, яких на той час було 8. Особисто ОСОБА_2 вона пропонувала конкретні вакансії на засіданні профспілкового комітету 14.03.16р., а саме - у 10, 16, 21 та приймальному відділеннях. ОСОБА_2 відмовилась, сказавши, що хоче працювати у новоствореному відділенні, але при цьому зазначила, що хоче ще подумати, тому засідання профкому було відкладено. ОСОБА_5 було запропоновано 1 наявну вакансію, на яку вона погодилась та написала заяву про перевід. На наступні засідання профкому позивачка не з'явилась, заяви на перевід на запропоновані посади не подала. Крім цього, свідок вказала, що вона була секретарем на засіданні профкому, складала протокол, перевіряла явку на засідання, про що вказала в протоколі. Позивачка на засіданні була, в протоколі записано її виступ. Аналогічні пояснення дали в судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які є членами профспілкового комітету. Суд надав віри поясненням даних свідків, так як вони підтверджені іншими доказами по справі, зокрема, протоколом засідання профкому №3 та нічим не спростовані. Пояснення свідка ОСОБА_5 суд не взяв до уваги, оскільки, такі містили суперечності щодо присутності на засіданні профкому ОСОБА_2 Свідки, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 пояснили, що були на зборах, які неодноразово проводились адміністрацією з метою забезпечення працівників 17 відділення роботою та на яких В.о. начальника відділу кадрів оголошувала для всіх працівників всі наявні вакансії - на той час було 8 вакантних посад. Чи пропонувалась якась посада конкретно позивачці не знають. Таким чином, судом встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, відповідач при звільненні ОСОБА_2 належним чином виконав вимоги ч.2ст.40,ч.3 ст.49-2 КЗпП України, оскільки, безпосередньо позивачці було запропоновано ряд вакантних посад молодшої медсестри, зокрема - у 10, 16, 21 та приймальному відділеннях, від яких вона відмовилась. Відтак, наказ №197 від 7.04.2016р. щодо звільнення ОСОБА_2 із займаної посади відповідає вимогам закону, а вимога про його скасування та поновлення її на роботі є безпідставною. Безпідставними є також посилання позивачки на звільнення без отримання згоди профспілкової організації, оскільки, з протоколу засідання профспілкового комітету КЗ ЛОКПЛ від 5.04.16р. №5 вбачається, що профкомом дано згоду на звільнення з посади ОСОБА_2 за ст.40 п.1 КЗпП України. Крім того, судом встановлено, що згідно п.4.1.8 Нової редакції Статуту КЗ ЛОКПЛ, затвердженого головою Львівської обласної ради, погодженого начальником ГУОЗ ЛОДА та зареєстрованого 27.03.2006р. ЛОКПЛ має право розробляти свою структуру, штатний розпис, кошторис доходів і видатків, принципи і структуру управління за погодженням з Департаментом охорони здоров'я обласної державної адміністрації. З пункту 5.4 Статуту вбачається, що структура і штатний розпис ЛОКПЛ визначається відповідно до обсягу та характеру робіт та затверджуються начальником уповноваженого органу з питань охорони здоров'я. Вказане узгоджується з Положенням про Департамент охорони здоров'я ЛОДА, затвердженим розпорядженням голови облдержадміністрації від 24.12.12р., пункт 9.19 якого передбачає, що директор Департаменту розглядає і затверджує кошториси доходів і видатків, структуру мережі і ліжковий фонд, штатні розписи та баланси підвідомчих закладів охорони здоров'я. Трудовим законодавством не передбачено права суду перевіряти доцільність скорочення чисельності і штату працівників, оскільки, таке належить тільки власнику або уповноваженому ним органу, який має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що наказ від 2.02.16р. №59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників» прийнятий в межах повноважень та відповідно до положень Статуту, а тому вимога про його скасування до задоволення не підлягає.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, частина обставин, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

Як вбачається із позовної заяви, а також заяв про збільшення позовних вимог (Т.1 а.с. 2-6, 20-21, 41-42, 62-63, 248), - позивачка звернулась в суд з позовом до Комунального Закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», у якому просила про: скасування наказу відповідача від 07.04.2016 року № 197 про звільнення її з роботи; скасування наказу від 1.02.2016 року № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ»; поновлення її на посаді молодшої медсестри медичного стаціонару 17-го відділення КЗ «ЛОКПЛ»; стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 5 лютого 2016 року до дня поновлення на роботі та за час незаконно оголошеного простою; скасування наказу відповідача від 2.02.2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників».

При цьому позивач посилалася на те, що з 4.08.1997р. вона працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ «ЛОКПЛ», наказом від 7.04.2016р. її звільнено з роботи за ст.40 п.1 КЗпП України, у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці. Вважає даний наказ незаконним, оскільки, для можливості застосування даної правової норми при її звільненні відповідачем було винесено ряд незаконних та сфальшованих наказів, які допустили штучне скорочення штату. Зокрема, 1.02.16р. було видано наказ №54 Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні, однак її за 2 місяці не попередили про зміну істотних умов праці та не перевели в інше відділення. Водночас, 2.02.16р. прийнято наказ №59, згідно якого з 8.04.16р. ліквідовується психіатричне туберкульозне відділення №17. Підставою ліквідації вказано рішення медичної ради КЗ від 28.12.15р. Даним наказом скорочено 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17, скорочено чисельність працівників відділення на 22 одиниці. При звільненні не враховано переважне право на залишення на роботі, не отримано згоди профспілкової організації, членом якої вона є, не запропоновано іншу роботу.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постановивід 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) вказав, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 Кодексу (КЗпП України) встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Як вбачається із матеріалів справи з 4.08.1997 року позивачка працювала молодшою медсестрою палатною 17-го відділення Комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня". Наказом по лікарні від 2 лютого 2016 року № 59 вирішено ліквідувати з 8 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення № 17 КЗ ЛОКПЛ та скоротити в мережі ліжкового фонду КЗ ЛОКПЛ 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ ЛОКПЛ, а також скоротити чисельність працівників цього відділення у зв'язку із його ліквідацією. Позивачка була попереджена про наступне звільнення, про що свідчить її підпис на цьому наказі. В подальшому позивачку звільнено від займаної посади з 8 квітня 2016 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ від 07 квітня 2016 року № 197).

Також, відповідно до ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством.

Як, також, вбачається з матеріалів справи, відповідач діє на підставі статуту (в редакції 2006 року). Відповідно до п.п. 4.1.8 п. 4.1 розділу 4 цього статуту ЛОКПЛ має право розробляти свою структуру, штатний розпис, кошторис доходів та видатків, принципи і структуру управління за погодження з Головним управління охорони здоров'я обласної державної адміністрації. Структура та штатний розпис ЛОКПЛ визначається відповідно до обсягу та характеру робіт та затверджується начальником уповноваженого органу з питань охорони здоров'я (ГУОЗ ЛОДА) (п. 5.4. розділу 5 статуту).

Виходячи з аналізу положень статуту, доводи позивача про те, що наказ відповідача про ліквідацію відділення є незаконним, оскільки такий не погоджений Департаментом охорони здоров'я ЛОДА, слід вважати помилковими зважаючи на те, що погодження потребує структура та штатний розпис, а не вирішення питання про відкриття чи закриття структурних підрозділів (відділень) в структурі відповідача. Окрім цього, новий штатний розпис, який введено в дію з 8 квітня 2016 року, та у якому відсутнє 17-те відділення, погоджено уповноваженим органом.

Оскільки при прийнятті оскаржуваного наказу від 2 лютого 2016 року № 59 "Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників» відповідачем не було допущено порушень положень статуту, позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягали.

Крім цього, відповідно до ст.34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві на весь час простою або на інше підприємство,але в тій самій місцевості на строк до 1 місяця.

Як також вбачається із матеріалів справи простій у 17 відділенні виник з об'єктивних підстав - у зв'язку з відсутністю пацієнтів, що не заперечено позивачкою.

Враховуючи зазначене, підстав для скасування наказу про оголошення простою у 17 відділенні та стягнення різниці зарплати за час простою - колегією суддів не встановлено.

Однак, що стосується вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то у цій частині вимог, колегія суддів вважає, що доводи позивачки є обґрунтованими та підлягають до задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та відповідачем не спростовано, що позивачці не було надано персональних пропозицій про усі наявні протягом терміну попередження про наступне вивільнення конкретних вакантних посад, а також доказів, що вона відмовилась від запропонованих конкретних вакантних посад.

Тому, відповідачем не доведено факт виконання ним в повному обсязі обов'язку, передбаченого ст. 492 КЗпП України.

Доводи відповідача стосовно фактів пропонування позивачці вакантних посад, а саме: десяти вакантних посад у період з 2.02.2016 року по 7.04.2016 року (письмові пояснення представника відповідача у суді першої інстанції Т.1 а.с. 184-190 та письмові пояснення представника відповідача на апеляційну скаргу Т.2 180-183); однієї вакантної посади, яка відповідала кваліфікації позивача 14.03.2016 року на засіданні профспілкового комітету (усні пояснення представника відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції); надіслання листів з проханням з'явитись у відділ кадрів для ознайомлення із наявними вакантними посадами, а також потлумачене на власну користь колективне звернення працівників 17 відділення від 28.03.2016 року, у якому ті нібито відмовляються від вакантних посад і в інших відділеннях, - не слід вважати належними та допустимими доказами, які б стверджували про дотримання відповідачем вимог ст. 492 КЗпП України, оскільки відсутні будь-які дані які б зафіксували передання таких пропозицій позивачу, ознайомлення з ними, відповідність наведених посад її кваліфікації і відмову позивача від таких. Отримання будь-яких пропозицій позивач заперечує.

При цьому слід зважити і на те, що при ознайомленні позивача з наказом про наступне звільнення, їй, всупереч вимог закону (ч.3 ст. 49-2 КЗпП України) одночасно не було запропоновано іншу роботу у тій самій установі. Більше того 29.12.2015 року на колективне звернення працівників 17 відділення від 23.12.2015 року, в тому числі і позивача відповідач повідомив, що інформація про наявні вакантні посади містить характер службової та не може бути розголошена.

Крім цього, отримання листів з проханням з'явитися та ознайомитися з наявними вакантними посадами позивач заперечує, а доказів вручення таких відповідачем не представлено. Так, матеріали справи не містять повідомлень про вручення поштових відправлень, які б вказували на вручення саме таких листів позивачу. Наявні в матеріалах справи (Т.1 а.с. 230, 235) стосуються викликів позивача на засідання профкому.

Зважаючи на вказане позов у згаданій частині вимог слід вважати обґрунтованим та таким, що повинен був бути задоволеним та безпідставно відхилений судом першої інстанції, а тому в цій частині вимог підлягає ухваленню нове рішення про задоволення позову.

Наказ Комунального Закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» №197 від 7.04.2016 року в частині звільнення ОСОБА_2 від займаної посади молодшої медсестри палатної 17-го відділення з 8.04.2016 року слід скасувати. Також, слід поновити ОСОБА_2 на посаді молодшої медсестри палатної 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та стягнути з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_2 88654,28 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з такого розрахунку зробленого на підставі Постанови Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Заробітні плати позивача за останні повні відпрацьовані місяці (грудень 2015 року та січень 2016 року (Довідки відповідача Т.1 а.с. 53, 67, 77) за винятком нарахованої індексації та одноразової матеріальної допомоги у грудні - 4066,53 грн. + 3626,61 / кількість робочих днів у цей період (42) = середньо денна заробітна плата 183,17 грн. Х на кількість робочих днів з 8.04.2016 року по 14.03.2018 року день поновлення позивача на роботі за рішенням суду 484 дні = 88654,28 грн.

В задоволенні решти позову слід відмовити.

Вказаним слід частково задовольнити апеляційну скаргу доводи якої теж слід частково визнати обґрунтованими, скасувавши рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про суть якого йшлося вище.

Відповідно до вимог позову та скарги слід стягнути судових збір.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час простою - задовольнити частково.

Наказ Комунального Закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» №197 від 7.04.2016 року в частині звільнення ОСОБА_2 від займаної посади молодшої медсестри палатної 17-го відділення з 8.04.2016 року - скасувати.

Поновити ОСОБА_2 на посаді молодшої медсестри палатної 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнути з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_2 88654,28 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 допустити до негайного виконання.

Стягнути з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» 1988,94 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції

Стягнути з ОСОБА_2 1012,64 грн. недоплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги.

Стягнути з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» 2187,83 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 березня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра