Справа № 129/338/18
Провадження № 22-ц/772/1016/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковчежнюк В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 рокуСправа № 129/338/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Ярмолинецька сільська рада Гайсинського району Вінницької області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області про повернення позовної заяви, постановлену під головуванням судді Ковчежнюка А.М. 06 березня 2018 року у місті Гайсині Вінницької області (дата складання повного тексту ухвали у справі відсутня), -

встановив:

12 лютого 2018 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Ярмолинецької сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків протягом десяти днів з часу отримання копії ухвали.

На виконання вимог цієї ухвали 02 березня 2018 року до суду надійшла позовна заява у новій редакції з додатками, але ухвалою того ж суду від 06 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_3 до Ярмолинецької сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини визнано неподаною і повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що представником позивача не повністю усунуто недоліки позовної заяви, зокрема вона не містить доводів і зазначення доказів поважності причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини; посвідчена в Російській Федерації довіреність на представництво інтересів ОСОБА_3 від 25 грудня 2017 року на ім'я ОСОБА_4 не легалізована в установленому законом порядку.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 березня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що вимоги про зазначення у позовній заяві доводів і доказів щодо непереборності та істотності труднощів для спадкоємця на подання заяви про прийняття спадщини не ґрунтуються на приписах закону, а Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року (Мінська Конвенція), ратифікована Україною та Російською Федерацією скасовує вимогу щодо легалізації довіреності.

Відзив на апеляційну скаргу Ярмолинецька сільська рада Гайсинського району Вінницької області не подавала.

Частиною першою статті 351 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди , у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином справа підлягає апеляційному розгляду апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Гайсинський районний суд Вінницької області.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Стаття 175 ЦПК України містить виключний перелік вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Так, згідно з частинами другою та третьою цієї статті позовна заява подається у письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Як видно зі змісту позовної заяви у редакції, поданій на виконання вимог ухвали Гайсинського районного суду від 14 лютого 2018 року про залишення позовної заяви без руху, вона містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, обґрунтовуючи поважність причин пропущення строку на прийняття спадщини представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 посилалась на те, що позивач на час відкриття спадщини - 23 листопада 2010 року відбував покарання у місцях позбавлення волі, а після звільнення, перебуваючи під адміністративним наглядом у Російській Федерації не міг виїхати на територію України для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Крім того, ним було втрачено свідоцтво про смерть спадкодавця.

Визначення ж поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини, оцінка їх істотності та непереборності для позивача здійснюється судом при ухваленні рішення по суті спору на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні (частина п'ята статті 265 ЦПК України).

Вимога суду на стадії відкриття провадження у справі перо зазначення інших обставин, ніж ті, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, суперечить встановленому статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Не можна також погодитись із висновком суду першої інстанції про необхідність легалізації посвідченої в Російській Федерації довіреності ОСОБА_3, виданої на ім'я ОСОБА_4

Відповідно до частини дев'ятої статті 62 ЦПК України довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року (Мінська Конвенція), ратифікованої Україною із застереженнями Законом N 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, учасником якої є і Російська Федерація, встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Отже, видана на території Російської Федерації нотаріально посвідчена довіреність на представництво інтересів ОСОБА_3 підлягає прийняттю на території України без якого-небудь спеціального посвідчення.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 березня 2018 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

(Повне судове рішення складено 11 червня 2018 року )

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ М.М. Якименко

/підпис/ О.В. Ковальчук

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк