провадження № 2/243/1015/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 березня 2018 року Слов′янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
секретаря судового засідання Мирошниченко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Словянська цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3
вимоги позивача: про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
1.У січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок №9 за адресою: вул. Центральна ( колишня Радянська) сел. Райгородок Словянського району. В зазначеному будинку зареєстровані її онук ОСОБА_5, а також його колишня дружина ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_3, останні в будинку не проживають, добровільно виселитися не бажають. У звязку з чим, позивач просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком №9 з господарськими та побутовими будовами та спорудами по вул. Центральній (колишня Радянська) смт. Райгородок, Словянського району, Донецької області.
2. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на сайті суду (а.с.32), про причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
3. Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності, за участю її представника.
4. Представник позивача ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності від 16.02.2018 року (а.с.4), в судове засідання не зявився надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.31).
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
5. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
6. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва на право на спадщину по закону від 03.11.1983 року, виданого Другою Словянською нотаріальною конторою, зареєстрованому в Словянському КП БТІ від ІНФОРМАЦІЯ_3 за реєстром №764/3 ОСОБА_1 належить житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що розташований за адресою: Словянський район, сел. Райгродок, вул. Центральна, 9 (а.с.5)
7. Відповідно до домової книги (а.с.7-9) та довідки, наданої Райгородською селищною радою віл 10.02.2018 року (а.с.6) вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.
8. У відповідність до Акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 16.02.2018 року, що наданий Райгородською селищною радою (а.с.10), з якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 за вказаною адресою не проживають з 11.02.2014 року по теперішній час.
9. Як вбачається з свідоцтва про народження серія І-НО №109997 (а.с.19), свідоцтва про народження серії І-АВ №153514 (а.с.20), свідоцтва про народження серії ІІ-ГН №479518 (а.с.21), свідоцтва про народження серії ЯЮ №064463 (а.с.22), свідоцтва про одруження серії АБ №054460 (а.с.22 зв.б), свідоцтва про одруження серії ЯТ №254268 (а.с.23) та свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-НО №331413 (а.с.23 зв.б.) ОСОБА_5 є онуком ОСОБА_1.
10. З заочного рішення Словянського міськрайонного суду від 26.01.2016 року, вбачається, що шлюб, зареєстрований 08.08.1992 року Виконкомом Райгородської селищної Ради Словянського району Донецької області, актовий запис №23 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - розірвано.
11. Відповідно до свідоцтва про народження серія І-НО №693751 (а.с.11) вбачається, що батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_2
V. Оцінка Суду.
12. Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.
13. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
14. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
15. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
16. Суд вважає, що у зазначеній справі наявна складна правова ситуація вибору між конкуруючими правами. З одного боку, є права власника житла, захист яких гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод і законом. З іншого - права відповідачів, які захищаються нормами статтями 30, 32, 47 Конституції, ст. 8 Конвенції та нормами житлового законодавства.
17. Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.
18. Захист прав власника майна призведе до позбавлення житла відповідача, який ним фактично користується. Тому для вирішення даного спору слід звернутися до стандартів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
21. Це правоположення відображає особливу цінність житла, і, застосовуючи даний принцип, суд вважає необхідним відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції визначити, чи задоволення законних вимог власника буде співмірним втручанню у право на повагу до житла.
23. Щодо легітимної мети. Право власності захищено масивом правових норм законодавства України, базою яких є приписи ст. 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Захист права власності є безумовно легітимною метою в даному випадку, тим більше, що перешкоди в його реалізації позивачам не припиняються.
24. Щодо принципу «відповідно до закону». Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.
25. Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім'ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, після розірвання шлюбу онука позивача і вимагає саме такого способу захисту своїх прав, який вона обрала. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).
26. Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.
27. Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрала захист свого права відповідно до закону.
28. У даній справі нагальна суспільна необхідність, яка б могла бути виправданням позбавлення відповідачів житла, залежить від реальної потреби у житлі для проживання власника та від наявності альтернативних варіантів забезпечення інтересів власників та користувача.
29. Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідачі, ключовими обставинами є те, що:
- відповідачі вселилися у житло правомірно, однак у даний час після припинення сімейних стосунків з онуком позивачки правові підстави для їх проживання там відсутні - без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві;
- власниці житло потрібне для проживання і вона категорично не згідна на будь-які форми користування відповідачами цим будинком, оскільки вона не се витрати по утриманню житла, в тому числі й за відповідачів, також не може скористатися своїм правом на субсидію.
30. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог не призведе до надмірного втручання у житлові права та права відповідачів на повагу до житла з огляду на таке.
31. Право власності непорушне. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найм або ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Спільне користування даним житлом в даному випадку неможливе, відповідачі втратили статус члена сім'ї власника, а статусу наймача не набули. А тому користується чужим майном поза правом.
32. Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання осіб такими, що втратили право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.
33. Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідачів, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідачі не проживають за місце реєстрації понад три роки, їх місце знаходження не відоме, а отже, така можливість є.
34. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
35. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірній квартирі не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
36. Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.
Керуючись ст.ст. 16,319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280-282 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що розташований за адресою: Донецька обл., Словянський район, смт. Райгородок, вул. Центральна (колишня Радянська), буд. №9.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня її складання, або в порядку п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_7