ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/2672/18
Провадження № 22-ц/4820/172/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Бондарчука В.В. від 24 липня 2018 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В лютому 2018 року ОСОБА_4, звертаючись з цим позовом до відповідачки, вказувала, що в листопаді 2017 року у Департаменті соціального захисту населення їй повідомили, що будинок, у якому вона проживає, їй не належить, а власником його відповідно до договору дарування є її дочка ОСОБА_5

Як з'ясувалося, 05.08.2016 року приватним нотаріусом Твердохлібом В.П. посвідчено договори дарування земельної ділянки та житлового будинку, за якими ОСОБА_4 подарувала своїй дочці ОСОБА_5 земельну ділянку та будинок, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1. Підписуючи договори дарування, позивач була впевнена, що підписує документи для приватизації землі, тобто, мала місце помилка щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін. Також ще в 1997 році вона склала заповіт щодо свого майна на користь свого сина ОСОБА_7

Після укладення договорів ОСОБА_4 продовжує проживати в своєму будинку, несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Відповідач у подарованому будинку не проживає, ключі знаходяться у позивача.

Тому просила визнати причини пропущення строку звернення до суду поважними, поновити цей строк та визнати недійсними договір дарування земельної ділянки від 05.08.2016 року, зареєстрований в реєстрі №1272 та договір дарування житлового будинку від 05.08.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №1270, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24 липня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2338 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 05.08.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохлібом В.П., зареєстрований в реєстрі за №1272.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 791 кв.м із надвірною будівлею, що розташований по АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 05.08.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохлібом В.П., зареєстрований в реєстрі за №1270.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. На думку апелянта, суд дав невірну оцінку доказам у справі. Позивач не довела, що на момент укладання нею договорів дарування мала місце помилка. Не враховано, що позивач в суді стверджувала, що в кабінеті нотаріуса взагалі не була. Тобто, вона вважає, що ці угоди вчинені не під впливом помилки, а внаслідок її обману відповідачкою, що суперечить змісту позовної заяви. Не враховано, що раніше ОСОБА_4 видала довіреність, якою уповноважила свого зятя ОСОБА_8, чоловіка відповідачки, бути її представником з усіх питань, пов'язаних з оформленням документів, необхідних для відчуження належного їй житлового будинку та земельної ділянки. Факт видачі позивачем цієї довіреності, а також складання заповіту на користь ОСОБА_8 спростовує твердження позивача про вчинення цих правочинів під впливом помилки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає рішення суду законним, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що помилилася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, думаючи, що підписує документи, пов'язані із приватизацією домоволодіння у с.Захарівці. Ця помилка є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представники позивача просили відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 була власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1.

05.08.2016 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, укладено договори дарування житлового будинку загальною площею 79,1 кв.м з надвірною будівлею, що розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,2338 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованої за тією ж адресою. Ці договори посвідчені приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохлібом В.П. та зареєстровані в реєстрі за № 1270, №1272.

Дарувальниця є особою похилого віку, на час укладення договору їй було 82 роки, має вади зору. Після укладення правочинів, ОСОБА_4 проживає у відчуженому будинку, сплачує комунальні послуги, будинок по АДРЕСА_1 є єдиним придатним житлом для проживання. Відповідач постійно проживає за межами України, будинком не користується, останній фактично не передавався.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і не оспорюються сторонами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є особою похилого віку (82 роки), має проблеми з зором, відчужений будинок є її єдиним житлом, придатним для проживання, фактична передача відчуженого майна обдарованій не відбулася, після укладення оспорюваних договорів позивач продовжує проживати у будинку та утримує його, що вказує на існування помилки у позивача щодо обставин правочину, прав та обов'язків сторін, а отже, відсутність її вільного волевиявлення.

Так, відповідно до ч.ч.1 - 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Суд першої інстанції правильно констатував наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договорів дарування не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами як вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-372цс16.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про неможливість помилки у зв'язку з належним роз'ясненням нотаріусом умов і правових наслідків укладених договорів.

Факт видачі позивачем довіреності, якою вона уповноважила чоловіка відповідачки бути її представником з усіх питань, пов'язаних з оформленням документів, необхідних для відчуження належного їй житлового будинку та земельної ділянки, а також складання заповіту на користь ОСОБА_8 не спростовує твердження позивача про вчинення цих правочинів під впливом помилки і не свідчить про її намір передати ще за свого життя у власність відповідачки будинок, який є її єдиним житлом.

Твердження позивача в суді першої інстанції, що в кабінеті нотаріуса вона взагалі не була, додатково свідчить про те, що особа в силу свого похилого віку та стану здоров'я, пам'яті, не усвідомлювала природи укладеного правочину та його наслідків.

Встановивши, що позивач є особою похилого віку, в силу якого потребує сторонньої допомоги, іншого житла, крім відчуженого, не має, фактична передача вказаної нерухомості за договорами дарування так і не відбулася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладаючи спірні договори дарування, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цих правочинів, прав та обов'язків сторін за цими договорами та правильно задовольнив позов на підставі статті 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2018 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Головуючий у першій інстанції: Бондарчук В.В. Провадження №22-ц/4820/172/18

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 21