Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/10666/15-ц

провадження № 61-1044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича на рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І.,

Шебуєвої В. А., від 06 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2007 року між банком та

ОСОБА_4 укладено кредитний договір на суму 35 000 доларів США зі сплатою 15% річних строком до 06 березня 2017 року. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4 у той же день був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нежитлове приміщення АДРЕСА_1. Позивач зазначав, що боржник не виконував свої зобов'язання за кредитним договором та станом на 17 лютого 2015 року мав заборгованість у розмірі 579 813,94 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за банком на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року, у складі судді Савлук Т. В., позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2007 року у розмірі 579 813,94 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нежитлове приміщення № 10 у місті Києві з дотриманням порядку, визначеного частиною другою статті 37 Закону України «Про іпотеку». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанцій виходив із того, що відповідач порушив умови кредитного договору, внаслідок чого у банка виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є позасудовим.

09 січня 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало до суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що нормами чинного законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього на підставі рішення суду, якщо це передбачено договором. Вартість предмета іпотеки була узгоджена сторонами в іпотечному договорі. Крім того, заявник посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 14 вересня 2016 року

№ 6-1219цс16, від 27 квітня 2017 року № 6-679цс16, від 24 травня 2017 року

№ 6-1388цс16, відповідно до якої відсилання судом позивача захищати порушене право в іншій спосіб призведе до збільшення тривалості виконання судового рішення про стягнення заборгованості та порушення прав інших осіб - кредиторів позивача, який перебуває у стадії ліквідації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 07 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35 000 доларів США зі сплатою 15% річних строком до 06 березня 2017 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між сторонами був укладений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 17 лютого 2015 року становила 579 813,94 грн.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому

статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті

статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 14-38цс18.

Суди встановили, що відповідно до пункту 11 договору іпотеки від 07 березня 2007 року за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (пункт 11.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 11.3) та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеним в підпунктах 11.3.1 та 11.3.2.

Підпунктом 11.3.1 договору іпотеки передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

З урахуванням наведеного, оскаржене рішення апеляційного суду є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В.Білоконь

С.Ф. Хопта