Справа № 183/6495/16
№ 2/183/156/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Шевченко О.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Українська товарна біржа, про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, укладений 06.05.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, реєстраційний номер 13076, а також визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними побудовами АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_3, який за життя набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, і який за життя залишив заповіт, яким заповів все своє майно синові ОСОБА_1. Спадкове майно, що залишилося на день смерті ОСОБА_3 прийняв позивач по справі. 31 жовтня 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 0,551 га, розташовану в АДРЕСА_1. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 йому було відмовлено, оскільки спадкоємцем представлений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, посвідчений товарною біржею «Новомосковська», що не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України.

Між тим, позивач зазначає, що 06 травня 1998 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно був укладений договір купівлі-продажу зазначеного вище житлового будинку, що був зареєстрований товарною біржею «Новомосковська» під номером 13076. Житловий будинок був придбаний ОСОБА_3 за 14455,00 грн., договір був зареєстрований в Новомосковському БТІ 19.05.1998 року за реєстровим № 444-2. Правочин обома сторонами повністю виконаний, зокрема усі істотні умови договору купівлі-продажу було виконано, покупець ОСОБА_3 передав продавцю ОСОБА_2 обумовлені в договорі суму 14455,00,00 грн. за купівлю житлового будинку, а продавець у свою чергу звільнив продане ним домоволодіння. Будь-яких заперечень чи зауважень ніхто зі сторін правочину не заявив. Позивачу ж лише при оформленні спадщини стало відомо, що укладений договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, а в іншому випадку він може бути визнаний недійсним, тому і звернувся до суду з зазначеним позовом.

В судове засідання позивач не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позовні вимоги підтримав, просить задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 був допитаний компетентним судом, на виконання ухвали суду Новомосковському міськрайонному суду направлено протокол допиту відповідача ОСОБА_2 від 13 жовтня 2017 року, у відповідності до якого заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 визнає, претензій щодо будинку не має, згоден на розгляд справи у його відсутність (а.с.67-68).

Представник третьої особи в судове засідання також не з'явилися, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відома.

21 листопада 2016 року у справі було відкрито провадження суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецьким Д.І., після повторного автоматизованого розподілу справа передана в провадження судді Сороки О.В.

У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом по справі встановлено, що 06 травня 1998 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2, за 14455,00 грн. житловий будинок - А з надвірними побудовами: сарай - Б,В, л/душ - Г, вбиральня - Д, навіс - Є, колодязь - к, огорожа 3-6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який був зареєстрований за ОСОБА_3 на праві приватної власності в Новомосковському БТІ 19.05.1998 року за реєстровим номером 444-2 (а.с.13).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз'яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 2 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 14455,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.

Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об'єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об'єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.

Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об'єкту нерухомості, виконання договору відбулося.

В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Суду надане свідоцтво про смерть ОСОБА_3, у відповідності до якого останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12). За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, в тому числі житловий будинок з надвірними побудовами, присадибною ділянкою, що розташовані в АДРЕСА_1 заповів своєму синові ОСОБА_1(а.с.9).

Після смерті ОСОБА_3 державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л.П. заведено спадкову справу № 491/2011, у відповідності до якої ОСОБА_1 прийняв спадщину як спадкоємець за заповітом (а.с.35).

У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Матеріали спадкової справи свідчать про те, що ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_2, йому було відмовлено, оскільки представлений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку був посвідчений товарною біржею «Новомосковська», що не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України.

Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу - дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний житловий будинок, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,76,81,89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 укладений 06 травня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого товарною біржею «Новомосковська», за реєстраційним номером 13076, зареєстрований в Новомосковському БТІ 19.05.1998 року за реєстровим номером 444-2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок НОМЕР_1 з надвірними побудовами, що розташований по АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока