Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/97/16 Головуючий у 1 інстанції: Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/778/11/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В. (суддя-доповідач),

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року ПАТ «Акцент-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07 березня 2012 року ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідно до умов укладеного договору він складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 12 грудня 2015 року має заборгованість - 55161,91 грн., яка складається з наступного: 12908,32 грн. - заборгованість за кредитом; 37000,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2150,00 грн. - заборгованість з пені та комісії за користуванням кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2602,95 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі зазначеного остаточно просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 березня 2012 року в розмірі 55161,91 грн. та судові витрати.

В березні 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов про визнання правочину недійсним, в якому зазначив, що кредитний договір з ПАТ «Акцент-Банк» ним не укладався, підпис на договорі виконаний не ним.

Просив визнати недійсним з моменту вчинення договір № б/н від 07 березня 2012 року, оформлений у вигляді «Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку», за змістом якого він був укладений 07 березня 2012 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ним.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2016 року прийнято до провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 та об'єднано в одне провадження з позовом ПАТ «Акцент-Банк».

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 07 березня 2012 р., оформлений між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 у вигляді Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» задовольнити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, стягнути з відповідача судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним не доведено факту укладання спірного кредитного договору від 07.03.2012 року та отримання відповідачем кредитних коштів за цим договором.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він суперечить нормам цивільного законодавства і наявним у справі доказам.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

З огляду на положення ч.3 ст. 203 ЦК України, ст.1054 ЦК України саме відповідач має спростувати, що він не підписував кредитний договір та надати належні та допустимі докази на спростування цієї обставини.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись до суду з позовом ПАТ «Акцент-Банк» надало ксерокопію заяви позичальника ОСОБА_3 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у А-банку від 07.03.2012 року, Умови та правила надання банківських послуг, ксерокопію паспорта ОСОБА_3, тарифи банку, розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (т.1 а.с.6, 8-21,22-23, 3-4,5).

Як вбачається з листа ПАТ «Акцент-Банк» від 14.03.2016 року №30.1.0.0/2-20160229/4215 оригінал спірного кредитного договору загублено в архіві банку (т.1, а.с.99).

Відповідно до договору від 07.03.2012 року, укладеного між ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» та ОСОБА_3, останній отримав від банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 6).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (т.1, а.с. 6).

За змістом ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

На вказаній заяві міститься два особистих підписи ОСОБА_3, окрім цього ним особисто записано двічі перед підписом: «ОСОБА_3.», при укладенні договору останнім була надана банку ксерокопія свого паспорту де міститься підпис відповідача з відміткою «копія вірна» (т.1, а.с. 22).

Окрім цього банком надана фотокартка ОСОБА_3, де він сфотографований представником банку під час укладення указаного договору разом з банківською карткою (а.с.84,). ОСОБА_3 не заперечує, що на фотографії з карткою зображений він, доказів, що він сфотографований з іншою карткою відповідач не надав.

Заперечення відповідача про те, що зазначена фотографія була в розпорядженні банку, оскільки в цей же день 07.03.2012 року від укладав іншій договір, а саме: договір споживчого кредиту №АN3ZRH36350020 на придбання микрохвильової хлібопечки, не заслуговує на увагу, оскільки при укладанні іншого кредитного договору кредитна картка ОСОБА_3 не видавалась та фотографії з карткою працівником банку зроблено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтями 77,78 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Інформація слідчого СВ Заводського ВП ЛВП ГУНП в Запорізькій області Косаренко А.І. щодо порушення за заявою ОСОБА_3 кримінального провадження №0000665 від 20.03.2013 року за фактом ч.1 ст.190 КК України не є належним доказом в розумінні положень ст.ст.76,77 ЦПК України.

Строк дії карти №77 4599 - до січня 2014 року (т.2, а.с.7).

Згідно з п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписки по рахунках/карткам позичальника є належними та допустимими доказами - саме до такого висновку дійшов Вищий Господарський суд України у постанові від 13.11.2014 р. по справі № 908/4154/13.

Матеріали справи містять виписку по рахунку клієнта ОСОБА_3, відповідно до якої останнім неодноразово здійснювались банківські операції з вказаними отриманими ним від банку кредитними коштами (т.1, а.с. 100-102).

Не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що дії з погашення кредиту відповідачем не вчинялись з посиланням на розрахунок заборгованості, наданий банком на аркушах справи 3-4, т.1.

Як вбачається із зазначеного розрахунку 06.12.2013 року кошти в сумі 300 грн. були внесені на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором (т.1, а.с.3).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не мав волевиявлення на укладання зазначеного кредитного договору та не вчиняв дій, які були направлені на реальне настання правових наслідків у вигляді отримання кредитних коштів є необґрунтованим, а рішення суду щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним таким, що не відповідає обставинам справи.

За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність оригіналу кредитного договору, про визнання якого недійсним заявлені зустрічні вимоги ОСОБА_3, не є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості, оскільки наявні в справі докази, а саме: копія договору, виписка з рахунку з використанням кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3, фотокартка відповідача з кредитною карткою свідчить про укладання договору, внаслідок невиконання умов якого виникла заборгованість.

Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач зобов'язаний свої обов'язки виконувати належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За розрахунком банку у зв'язку з невиконанням умов договору належним чином станом на 12 грудня 2015 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість по кредиту в розмірі - 55161,91 грн., яка складається з: 12 908,32 грн. - заборгованість за кредитом; 37000,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 150,00 грн. - заборгованість з пені та комісії за користуванням кредитом; а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2602,95 грн. - штраф (процентна складова). Наданий банком розрахунок відповідачем не оспорювався.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами договору, а саме пунктом 2.1.12.6.1 Умов надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення (т.1, а.с.21).

У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.5 Умов передбачена сплата штрафів (500 грн. + 5% від суми заборгованості) як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів (т.1, а.с.18).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому в частині вимог банку про стягнення штрафів на загальну суму 3102,95 грн. необхідно відмовити із зазначених підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду відповідно до вимог ст.376 ЦПК України та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі - 52 058,96 грн., з яких :12 908,32 грн. - заборгованість за кредитом; 37000,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2150,00 грн. - заборгованість з пені за користуванням кредитом та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним.

Керуючись ст.ст. 374, 376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2016 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.03.2012 року, яка станом на 12 грудня 2015 року становить 52 058,96 грн.,та складається з: 12 908,32 грн. - заборгованість за кредитом; 37 000,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2150,00 грн. - заборгованість з пені за користуванням кредитом.

В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: