Справа № 487/4322/17
Провадження № 2/487/355/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2018 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі судді Біцюк А. В., за участю секретаря судового засідання Попович В.Б., при розгляді заяви про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про встановлення земельного сервітуту.

12.06.2018 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову, а саме заборони будь-якого виду дій, повязаних з приватизацією земельної ділянки з кадастровим номером №:01:012:0029 за адресою: м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, 23, може істотно ускладнити чи унеможливити проведення земельно-технічної експертизи, а також виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду, в тому числі і неможливість встановлення земельного сервітуту через приватизацію земельної ділянки, просив суд заборонити будь-якого виду дії, повязані та направлені на приватизацію земельної ділянки з кадастровим номером №:01:012:0029, яка знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, 23.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Частина 2 ст. 149 ЦПК України передбачає, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р."Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справі про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Предметом позову є встановлення сервітуту.

Частиною 1 ст.401 ЦК України передбачено, що 1. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Як зазначено у частинах 5 та 6 ст.403 ЦК України, 5. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. 6. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Аналіз наведених норм закону дає підстави зробити висновок, що наявність сервітуту ніяким чином не обмежує власника земельної ділянки у праві розпоряджатись нею, а лише створює певні обтяження, які впливають на зміст права користування та володіння власником своєю річчю.

Як вбачається з матеріалів справи, користувачем земельної ділянки, щодо якої позивач просить встановити сервітут, є ОСОБА_2, яка є учасником справи в якості відповідача. Право розпорядження вказаною земельною ділянкою належить Миколаївській міській раді, яка теж є відповідачем у справі.

За такого, зміна власника земельної ділянки внаслідок її приватизації ОСОБА_2 ніяким чином не загрожує виконанню можливого рішення суду про задоволення позову та не утруднить його виконання.

Крім того, цивільним процесуальним кодексом не передбачено забезпечення позову з метою забезпечення проведення експертизи у справі.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення заяви представника позивача ОСОБА_3 про зебезпечення позову та обмеження ОСОБА_2 на реалізацію її права на приватизації земельної ділянки, що знаходиться в її користуванні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 153, 260, 261 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня виготовлення повного судового рішення (ухвали) безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області або до того ж суду через Заводський районний суд міста Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили після спливу строку на її оскарження, якщо вона не була оскаржена. У разі оскарження, ухвала набирає законної сили за результатами апеляційного розгляду.

Повне рішення суду (ухвала) складено 14.06.2018 року.

Суддя Біцюк А. В.