Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 205/8493/16-ц

провадження № 61-40951св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дніпроважмаш»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2017 року в складі судді Скрипник К. О. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року в складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дніпроважмаш» (далі -

ПАТ «Дніпроважмаш») про визнання договору дійсним, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 06 листопада 1997 року між нею та

ПАТ «Дніпроважмаш» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1. Квартира належала відповідачу на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 23 травня 1996 року № 732, від 19 червня 1997 року № 970/1 та реєстраційного посвідчення на домоволодіння, належне державним, кооперативним та суспільним установам, підприємствам та організаціям, виданого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації 16 червня 1997 року. Договір купівлі-продажу від 06 листопада 1997 року було зареєстровано на Універсальній товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом».

06 листопада 1997 року відповідач передав у користування позивачу вказану квартиру та позивач зареєструвала місце проживання за вказаною адресою.

15 квітня 2015 року позивач виконала умови договору купівлі-продажу щодо повної оплати вартості квартири у розмірі, зазначеному в пункті 1.4 договору, що підтверджено квитанціями до прибуткового касового ордеру. Відповідно до пункту 2.9 договору покупець отримує право власності на дану квартиру з моменту виплати її повної вартості. У травні 2015 року позивач звернулася до реєстраційної служби з метою оформлення права власності на квартиру, але їй було відмовлено через відсутність нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 06 листопада 1997 року між ОСОБА_4 та акціонерним товариством «Дніпротяжмаш»; визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано доказів щодо виконання угоди, зокрема позивач не надала суду графік виплати за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 06 листопада 1997 року часткової вартості спірної квартири. Крім того, відсутній додаток № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору, для з'ясування погашення вартості квартири. Також у наданих позивачем квитанціях зазначено підставу платежу «квартирна плата», а не номер та дата договору купівлі-продажу квартири. Крім того, ОСОБА_4 07 серпня 1999 року була звільнена за скороченням штату, а тому повинна була на протязі місяця після звільнення сплатити весь несплачений залишок вартості квартири, що передбачено пунктом 2.4. договору, проте позивач залишок вартості квартири сплатила

15 квітня 2015 року в сумі 5 366,00 грн, тобто після спливу майже 16 років. А тому, позивачем не доведено, що нею виконанні всі умови договору, зокрема, в частині оплати.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в порушення статті 263 ЦПК України дійшли помилкового висновку про недоведення позивачем факту оплати вартості спірної квартири. Крім того, діями відповідача порушуються права та інтереси позивача щодо визнання за позивачем права власності на квартиру, які підлягають захисту.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР

1963 року.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Правило частини другої статті 47 ЦК УРСР 1963 року про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки відповідно до наведених положень суд вправі лише за вимогою сторони, яка виконала цю угоду та при доведеності ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору, вирішувати питання про визнання такої угоди дійсною.

Встановлено, що ОСОБА_4 07 серпня 1999 року була звільнена за скороченням штату, а тому повинна була протягом місяця після звільнення сплатити весь несплачений залишок вартості квартири, що передбачено пунктом 2.4 договору.

Проте, залишок вартості квартири, остання сплатила 15 квітня 2015 року в сумі 5 366,00 грн. Тобто, після спливу майже 16 років.

Судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 18 грудня 1997 року є двокімнатна квартира АДРЕСА_1

Отже обґрунтованими є висновки судів про те, що за даним договором до позивача переходять три правомочності - володіння, користування, розпорядження. Разом з тим, позивачем не доведено, що діями відповідача порушуються його законні права та інтереси, які б підлягали судовому захисту.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що позивачем не доведено, що нею виконанні усі умови договору, зокрема, в частині оплати, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня

2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 21 червня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська