ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2018 року м. Кропивницький

справа № 405/2773/17

провадження № 22-ц/781/698/18

Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

ОСОБА_1 (суддя доповідач),

ОСОБА_2; ОСОБА_3

за участю секретаря: Кравченко Я.С.

учасники справи: позивач ОСОБА_4;

відповідач - ПАТ «Альфа-Банк» від імені та в

інтересах якого діє відділення «Кропивницьке»

ПАТ «Альфа-Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 січня 2018 року у складі судді Шевченко І.М. у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» від імені та в інтересах якого діє відділення «Кропивницьке» ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», від імені та в інтересах якого діє відділення «Кропивницьке» публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитний договір № 490053976, з усіма додатковими угодами до нього, що складають його невідємну частину, укладений 19 грудня 2007 року.

В обґрунтування вимог зазначив, що 19 грудня 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 490053976. Згідно якого Банк зобовязався надати кредит у розмірі 25 314,11 доларів США, на придбання транспортного засобу, строком дії по 19 грудня 2014 року включно, а він зобовязався повністю повернути одержану суму кредиту і сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах та в порядку, передбачених цим договором, процента ставка за кредитом становить 13% річних (п. 2.1, 2.3, 2.4 Частини № 1 договору).

Пунктом 1 Частини № 1 «Базові умови кредитування» договору визначено, що цей договір складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох частин цього договору, включаючи всі додатки до нього (додатки складають його невідємну частину).

Проте, Частину № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору він не підписував.

Вказана обставина доводиться відповідними експертними висновками, призначеними за ухвалами Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/4377/15-ц, в якій предмет спору стягнення заборгованості.

Про наявність у ПАТ «Альфа-Банк» документу з підробленим підписом, йому стало відомо лише в процесі розгляду вищевказаної справи.

Таким чином кредитний договір не підписаний ним в обсязі передбаченому зобовязанням, а тому на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 України підлягає визнанню недійсним, як такий що вчинений без волевиявлення сторони.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 січня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № 490053976 з усіма додатковими угодами до нього, що складають його невідємну частину, укладений 19.12.2007 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4.

ПАТ «Альфа-Банк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, копії експертних висновків, долучених до позовної заяви належним чином не завірені, отримані поза рамками даного цивільного процесу та не є допустимими доказами у справі. Позивачем не зазначено за захистом якого порушеного права він звернувся до суду та в чому полягає таке порушення. Розділі І кредитного договору № 490053976 від 19.12.2007 р. містить всі його істотні умови, а саме: предмет та мету договору, строк дії, відсоткову ставку, порядок погашення кредиту, вид забезпечення, його сукупну вартість. Банк належним чином виконав взяті на себе кредитні зобовязання, позивач також приступив до виконання умов кредитного договору та на протязі тривалого часу сплачував кошти в строки та в розмірі, визначеному умовами договору. Що ОСОБА_4 був ознайомленим зі змістом Частини 2 кредитного договору № 490053976 від 19.12.2007 р. вказує виконання ним її умов, а саме надання Банку повного переліку необхідних документів, забезпечення укладання договору поруки, укладення договору застави транспортного засобу, здійснення страхування предмету застави, також позивач погодився зі зміною розміру відсотків, фактично сплачуючи платежі за підвищеною відсотковою ставкою. Після укладення кредитного договору сторони вносили зміни в п. 9.1 Частини 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб». Позичальник має можливість надати суду Частину 2 кредитного договору, яку він отримав при його укладені та яка не підлягає зміні за згодою сторін, і в будь-якому випадку залишається саме в тому вигляді, в якому викладена. Фактично оспорюваний кредитний договір був укладений за принципом договору приєднання. Позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності про яку заявлено в письмових запереченнях на позовну заяву.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що згідно п. 1 Частини 1 «Базові умови кредитування» кредитного договору, правочин складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох його частин, включаючи всі додатки до нього. Частину № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору № 490053976 від 19.12.2007 року позивач не підписував. Про наявність у ПАТ «Альфа-Банк» та використання останнім документу з підробленим підписом, йому стало відомо лише в процесі розгляду справи за позовом Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором № 490053976 від 19.12.2007 року та надання суду відповідних документів, а саме 25 жовтня 2015 року. Раніше зазначеної дати він не міг дізнатися про порушення відповідачем його прав, оскільки лише при зверненні до суду Банк використав документ з підробленим підписом, який до цього часу знаходився у нього. Тому за захистом порушеного права звернувся у межах строку позовної давності. Факт не підписання спірного правочину встановлено відповідними висновками експертиз, призначених за ухвалами суду, копії яких видані за заявою представника позивача судом із матеріалів справи № 404/4377/15-ц, стороною провадження якого є відповідач. Достовірність наявних у справі доказів відповідач не спростував, справжність підпису позивача на кредитному договорі не довів іншими доказами.

Апеляційне провадження відкрито 02 квітня 2018 року. Розгляд справи призначено на 29 травня 2018 року.

Відповідач в судове засідання не з?явився, повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.162-163).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_5, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір укладений без волевиявлення сторони за договором, а тому на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійним. Також здійсненний висновок про звернення позивача до суду в межах трирічного строку, як передбачено законом.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду, оскільки до спірних правовідносин необхідно застосувати наслідки спливу строку позовної давності за наступного.

Судом встановлено, що 19 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 490053976. Згідно якого Банк зобовязався надати позичальнику кредит у розмірі 25 314,11 доларів США, на придбання транспортного засобу, строком дії по 19 грудня 2014 року включно, а позичальник зобовязувався повністю повернути Банку одержану суму кредиту і сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах та в порядку, передбачених цим договором (п. 2.1,2.4 Частини № 1). Відповідно до пункту 2.3. Частини № 1 договору процента ставка за кредитом становить 13% річних (а.с.7-11).

17 березня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490053976 від 19 грудня 2007 року, за умовами якого змінено п. 2.3, 2.7 Розділу № 1 «Базові умови кредитування» та п. 9.1 Розділу № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» (а.с.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 статті); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 статті); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 статті); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 статті).

В порядку ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 статті); якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про доведеність вимог позивача, що кредитний договір укладений за відсутності волевиявлення зі всіма умовами зобовязання позичальника, так як він не підписав Частину 2 договору яка становить загальні умови. Це підтверджується копіями експертних висновків, проведених за ухвалами Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/4377/15-ц, стороною провадження якого є ОСОБА_4, які в розумінні цивільно-процесуального законодавства є належними доказами у справі.

Так, висновком судово-почеркознавчої експертизи № 11 від 12.03.2016 року Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, призначеної ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.01.2016 р. встановлено, що досліджуваний підпис, розташований в графі «Позичальник» в частині № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору № 490053976 від 19.12.2007 року, укладеного між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 (а.с.22-26).

Аналогічний висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, за результатами проведення додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 12494/12495/16-32 від 18 жовтня 2016 року, призначеної ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.07.2016 року, підпис від імені ОСОБА_4, розташований в графі «Позичальник» у документі «Частина № 2 Загальні умови кредитування» кредитного договору № 490053976 від 19.12.2007 року, укладеного між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4, виконано не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 (а.с. 17-21).

Умовами кредитного договору, а саме п. 1 Частини № 1 «Базові умови кредитування» чітко визначено, що договір складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох частин цього договору, включаючи всі додатки до нього (додатки складають його невідємну частину).

Тобто, в разі не підписання стороною однієї із частин кредитного договору, правочин не є укладеним.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, позивачем доведено, що підпис в Частині № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору, яка є його невідємною частиною, виконаний не ним, а іншою особою, тобто докази ознайомлення зі всіма умовами зобовязання, а також погодження на них, відсутні. У звязку чим волевиявлення позичальника при укладенні договору не було вільним, що суперечить вимогам ЦК України.

Підписання договору особою, яка не має на це повноважень або відсутність волевиявлення учасника правочину, є підставою для визнання договору недійсним (ст.ст. 203,215 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що правочин не повній мірі відповідає вимогам закону.

Разом з тим, встановивши вказані обставини, судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин наслідки визначені ст. 257 ЦК України щодо спливу строку позовної давності, про застосування якої письмово заявлено стороною відповідача в ході розгляду справи в суді першої інстанції (а.с.40-48).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ОСОБА_4 зазначає, що про порушення своїх прав дізнався в жовтні 2015 року, після залучення його Кіровським районним судом м. Кіровограда в якості співвідповідача до участі у розгляді справи № 404/4377/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_6 про стягнення кредитної заборгованості. Оскільки лише при зверненні до суду Банк використав документ з підробленим підписом.

Проте, вказане обєктивно спростовується матеріалами справи.

Частиною № 1 кредитного договору «Базові умови кредитування», якою визначено істотні умови, а саме предмет та мету договору, строк дії, відсоткову ставку, порядок погашення, сукупну вартість кредиту, чітко зазначено, що договір складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою, а також, що інші істотні умови договору викладені в Частині № 2 «Загальні умови кредитування» (п. 1; 5).

Тобто, ОСОБА_4 підписуючи Частину № 1 кредитного договору обєктивно знав про Частину № 2 договору.

Крім того, 17 березня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490053976 від 19 грудня 2007 року, яким змінено п. 9.1 Розділу 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» кредитного договору та викладено його в наступній редакції: «Проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості щомісячно за фактичний строк користування кредитом виходячи з 30 днів у місяці та 360 днів у році. Банк здійснює кінцевий розрахунок процентів, що підлягають оплаті, на день здійснення остаточного повернення кредиту. Повернення заборгованості за кредитом, враховуючи сплату процентів та сум комісії за управління кредитом, здійснюється відповідно до визначених договором умов. Банк розраховує суму останнього платежу, що підлягає оплаті, на день здійснення остаточного повернення кредиту. Комісія за управління кредитом (в разі, якщо сплата такої комісійної винагороди передбачена договором) розраховується від суми та у валюті кредиту і сплачується у гривнях» (а.с.14).

Позичальник не заперечує факт підписання договору про внесення змін і доповнень в Частину № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору.

Викладене є письмовим підтвердження того, що ОСОБА_4 обєктивно та беззаперечно знав про наявність Частини № 2 кредитного договору, більш того виконував зобовязання передбачені в цій частині.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права.

Позивач до Банку із заявами про надання відповідної інформації з приводу Частини № 2 договору не звертався, продовжував виконувати умови зобовязання, сплачуючи в строки та в розмірі щомісячні платежі, в тому числі й після підвищення відсоткової ставки.

Отже, визначений цивільно-процесуальним законодавством строк позовної давності в даному випадку почав свій перебіг з моменту укладення договору, а внесені зміни і доповнення до кредитного договору від 17 березня 2009 року додатково підтверджують про обізнаність сторони, тоді як до суду звернення відбулось у травні 2017 року (а.с.2), тобто поза межами строку позовної давності.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України, колегія суддів з урахуванням встановлених обставин дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Мороза Сергія Борисовича, у звязку з пропуском строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права.

Рішення суду у зв?язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат в апеляційній інстанції, то згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На момент подачі позову позивач, як споживач звільнявся від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», у звязку з чим сплачений Банком за подачу апеляційної скарги судовий збір в порядку ч.7 ст.141 ЦПК компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 січня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» від імені та в інтересах якого діє відділення «Кропивницьке» ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 05.06.2018 року.

Суддя доповідач:

Судді: