КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/3653/17 Головуючий у 1-й інст. - Астахова О.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/473/2018 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Болотов Є.В.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Астахової О.О. в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з викладеним вище, починаючи з 03 жовтня 2018 року цивільні справи, які перебували в провадженні Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області, були перереєстровані в Київському апеляційному суді з проведенням їх автоматизованого розподілу між суддями новоутвореного суду.

Таким чином, зазначена справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

ОСОБА_1 звернулась з позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на свою користь пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 79 623 грн.; компенсаційну суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 3 486,53 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 218,17 грн., відповідно до статті 625 ЦК України; втрачену (упущену) вигоду, відповідно до п.2 ст. 22 ЦК України у сумі 1 599, 30 грн., та 30,00 грн. комісії за переказ депозитних коштів.

Посилається на те, що 03 січня 2014 року між нею та ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі старшого контролера касира операційного відділу ТВБВ 10004/139 Курлова Л.А., філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованої за адресою: м. Донецьк, вул. М. Ульянової, буд. 56-А, укладено договір №136145004 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи строком на 7 місяців зі сплатою 16% процентів річних. Днем повернення депозиту визначено 03 серпня 2014 року. Депозит без пролонгації. Згідно п. 1.1 договору загальна сума вкладу (депозиту) складає 27 000,00 грн.

Згідно умов п. 2.8 вказаного договору, 19 листопада 2014 року позивач написала заяву про повернення її грошових коштів із нарахованими відсотками на рахунок НОМЕР_2 в установу банку Сколівське ТВБВ № 10013/179 Львівської області, яка була залишена відповідачем без належного реагування до 16 лютого 2015 року.

Під час неодноразового спілкування з представниками Банку, позивачу було повідомлено, що ТВБВ, які підпорядковані філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», що розташована на території, яка не контролюється українською владою було зупинено. А тому ОСОБА_1 запропоновано відкрити інший рахунок в установі Банку для перерахунку їй коштів за депозитним договором.

Позивач відкрила інший рахунок у ПАТ «Державний ощадний банк України», проте лише 16 лютого 2015 року Банк перерахував на її рахунок грошові кошти, при цьому стягнув 30,00 грн. комісії за такий перерахунок.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач безпідставно з моменту її звернення із заявою про виплату депозиту - 19.11.2014 року по день виплати - 16.02.2015 року порушив строки повернення депозиту, що призвело до порушення умов договору, за що настають правові наслідки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 884,81 грн., індекс інфляції - 3 362,29 грн. і 3% річних - 218,17 грн., а всього 4 465, 27 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в дохід держави судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

В іншій частині - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині вирішення вимог про стягнення пені і застосуванні ч.3 ст.551 ЦК України та ухвалити нове рішення у цій частині, яким стягнути з відповідача пеню у розмірі 319 561,64 грн.

Посилається на те, що суд не застосував ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення та стягнув пеню 3% виходячи з того, що вартість послуги не визначено. Суд не правильно застосував положення ч.3 ст.551 ЦК України, зменшив розмір неустойки, погоджуючись з твердженням відповідача щодо не співмірності розміру нарахованої пені, проте відповідач не заявляв клопотання, не подавав заяву про зменшення пені і не надав доказів неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов'язання. Крім того, зазначає, що за період з 03 січня 2014 року по 16 лютого 2015 року відбулась значна девальвація гривні. В момент заключення депозитного договору офіційний курс гривні до долара складав 7,99 грн. за дол., а на момент повернення депозиту, 16 лютого 2015 року курс був 26,04 грн. за дол. Таким чином, позивач отримала депозитні кошти з великими збитками, тому що купівельна спроможність гривні зменшилась у 3,26 рази. Суд не дослідив та залишив без уваги докази позивача, а саме довідку Генеральної прокуратури України про те, що вона є постраждалою від російської агресії. Крім того, під час вертифікації виплат внутрішньо переміщеній особі Міністерством фінансів, Ощадбанк надав недостовірну інформацію, що позивач має депозит. Отже, з вини Ощадбанку ОСОБА_1 залишилась без засобів існування, оскільки депозит закінчився 08.08.2014 року, його вчасно не повернули та через недостовірну інформацію банку було припинено щомісячні виплати у розмірі 884 грн. для внутрішньо переміщеної особи.

В судовому засіданні позивач підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив. Посилається на те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зменшення розміру пені, оскільки сума коштів, яку мав виплатити відповідач на користь позивача за договором банківського вкладу становить 29 493,77 грн. (27 000 грн. вкладу + 2 493,77 грн. проценти з вкладом), що є значно менше ніж пеня в сумі 79 623 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача. Тобто, сума нарахованої пені значно перевищує суму банківського вкладу, отже є неспівмірною. Судом вірно застосовано ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та стягнуто пеню з відповідача на користь позивача за прострочення надання послуги. Натомість розрахунок пені у розмірі 3% річних вартості послуги за кожен день прострочення, що вказаний позивачем в апеляційній скарзі виконано невірно (з арифметичними помилками). Крім того, позивачем неправомірно збільшено розмір позовних вимог в апеляційній скарзі, зокрема розмір пені в позовній заяві вказано в сумі 79 623 грн., а в апеляційній скарзі 319 561,64 грн.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на свою користь пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 79 623 грн.; компенсаційну суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 3 486,53 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 218,17 грн., відповідно до статті 625 ЦК України; втрачену (упущену) вигоду, відповідно до п.2 ст. 22 ЦК України у сумі 1 599,30 грн., та 30,00 грн. комісії за переказ депозитних коштів.

Посилається на те, що 03 січня 2014 року між нею та ПАТ «Державний ощадний банк України»укладено договір №136145004 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи строком на 7 місяців зі сплатою 16% процентів річних. Днем повернення депозиту визначено 03 серпня 2014 року. Депозит без пролонгації. Згідно п. 1.1 договору загальна сума вкладу (депозиту) складає 27 000,00 грн.

19 листопада 2014 року позивач написала заяву про повернення її грошових коштів із нарахованими відсотками на рахунок НОМЕР_2 в установу банку Сколівське ТВБВ № 10013/179 Львівської області, яка була залишена відповідачем без належного реагування.Відмова банку мотивована складною фінансовою ситуацією та політичними подіями на території Донецької області.

Лише 16 лютого 2015 року Банк перерахував на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти, при цьому стягнув 30,00 грн. комісії за такий перерахунок.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач безпідставно з моменту її звернення із заявою про виплату депозиту - 19.11.2014 року по день виплати - 16.02.2015 року порушив строки повернення депозиту, що призвело до порушення умов договору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того,що відповідач АТ «Державний ощадний банк України» прострочив виконання грошового зобов'язання та з моменту звернення позивача із заявою про переказ вкладу на її картковий рахунок - 19 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 року не повертав належні їй грошові кошти, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок, відповідно до договору №136145004 від 03.01.2014 року. Таким чином, позивач має право на стягнення індексу інфляції, 3 % річних та пені за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру пені, виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 03 січня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк», в особі старшого контролера касира операційного відділу ТВБВ 10004/139 Курлова Л.А. філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», укладено договір №136145004 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи, відповідно до умов якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_3 кошти в сумі 27 000 грн. строком на 7 місяців, зі сплатою 16% процентів річних. Днем повернення депозиту є 03 серпня 2014 року (а.с. 5-6).

Відповідно до п. 2.8 договору після закінчення строку зберігання, вказаного у п. 1.1. депозит підлягає перерахуванню на рахунок, вказаний у п. 3.3 договору, а у разі відсутності такого рахунку - продовжує зберігатися на рахунку без подальшого нарахування процентів до моменту вилучення вкладником депозиту.

За умовами п.3.3 договору Банк зобов'язується повернути депозит шляхом перерахування на відкритий рахунок, або шляхом видачі готівкою та сплатити нараховані проценти, обумовлені договором.

Згідно п. 3.4.1 договору, вкладник зобов'язується оплачувати послуги Банку за діючими Тарифами Банку.

19 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою на переказ вкладу з рахунку НОМЕР_3 на її картковий рахунок, відкритий у Сколівському ТВБВ №10013/179 АТ «Ощадбанк» НОМЕР_2. (а.с. 7).

16.02.2015 року депозит та нараховані проценти, обумовлені договором були перерахованіна відкритий у Сколівському ТВБВ №10013/179 АТ «Ощадбанк» НОМЕР_2 рахунок.

Комісія за переказ готівки за договором склала 30,00 грн., вартість якої була сплачена позивачем на рахунок Банку, що підтверджується відповідною квитанцію про здійснення касової операції (а.с. 9).

Як вбачається з листа ПАТ «Державний ощадний банк України» від 08 листопада 2016 року №11/5-22/2167/755/2016-ООС, ОСОБА_1 зверталась 26.10.2016 року до АТ «Ощадбанк» з приводу укладеного між сторонами договору та його виконання. У вказаному листі позивача було повідомлено, що грошові кошти на її рахунок НОМЕР_2, відкритий у відділені ТВБВ №10013/179 м. Сколе, Львівської області у розмірі 27 000 грн. та 2 493,77 грн. по договору №136145004 від 03 січня 2014 року надійшли 16 лютого 2015 року. 18 квітня 2016 року рахунок НОМЕР_2 був закритий та на даний час на ім'я ОСОБА_1 інших діючих поточних, депозитних рахунків у Донецькій та Львівській області не встановлено (а.с. 8).

Позивач вважає, що виплата по укладеному між сторонами договору була здійснена банком з порушенням обумовлених договором строків, за що настають правові наслідки передбачені ст. ст. 22, 625 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Судомвстановлено, що з моменту звернення позивача 19.11.2014 року до Банку із заявою про виплату депозитних грошових коштів та нарахованих відсотків до моменту їх виплати відповідачем - 16.02.2015 року пройшло три місяці.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання та з моменту звернення позивача із заявою - 19 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 року не повертав належні їй грошові кошти, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок, відповідно до договору №136145004 від 03.01.2014 року.

Спору щодо розміру суми депозиту та нарахованих на нього відсотків, які підлягають поверненню за договором між сторонами немає.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

За положеннями п.п. 4.1., 4.2. договору №136145004 від 03.01.2014 року, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Цей договір вважається припиненим і рахунок закривається з моменту виплати банком вкладнику всієї суми депозиту та нарахованих процентів за ним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є АТ «Державний ощадний банк України» як юридична особа, яка розташована у м. Києві, то згідно з чинним законодавством, яке регулює даний вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме АТ «Державний ощадний банк України» як юридична особа, а не його Донецька філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.

Аналогічного висновку дійшов ВССУ в ухвалі від 16.12.2015 року у справі № 6-31050св15.

Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно доч. 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Таким чином,суд вірно не прийняв до уваги твердження представника відповідача щодо відсутності обов'язку ПАТ «Державний ощадний банк України» по виконанню умов договору укладеного між сторонами, зокрема щодо строків повернення депозиту та нарахованих відсотків у зв'язку із зупиненням діяльності ТВБВ, що підпорядкована філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та розташована на території, яка не контролюється українською владою, оскільки договір банківського вкладу був укладений безпосередньо з ПАТ «Державний ощадний банк України» як юридичною особою, а не з його Донецькою філією. Відтак у відповідача повинна бути наявна вся необхідна інформація за вказаним договором.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 20.11.2014 року (наступного дня після звернення із заявою про повернення коштів) по 16.02.2015 року (день виплати), а також три проценти річних від простроченої суми.

Перевіряючи правильність наданого позивачем розрахунку, суд першої інстанції вірно погодився із сумою нарахованих ОСОБА_1 трьох відсотків річних, що становить 218,17 грн., які підлягають стягненню на її користь з відповідача. Щодо розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції, то її розмір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 3 362,29 грн. (29493,77 грн. - сума боргу за договором. Індекс інфляції у грудні 2014 року - 103,00%; у січні 2015 року - 103,10%; у лютому 2015 року - 105,30%). Отже, (29493,77 грн. х 103%) +(29493,77 грн. х 103,10%) + (29493,77 грн. х 105,30%).

Відносно стягнення із ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1пені колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Позивачем здійснено розрахунок пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення за період з 20.11.2015 року по 16.02.2015 року у розмірі 79 623,00 грн.

Визначаючи пеню в розмірі 3 % вартості послуги з 19 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 року (період, за який просила стягнути пеню позивач), суд першої інстанції керуючись положеннями ч. 3 ст.551 ЦК України дійшов висновку про зменшення розміру пені, виходячи із розрахунку, що виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення ( 29493,77 грн. х 3%), що становить 884,81 грн.

Проте, апеляційний суд не погоджується з розміром пені, визначеним судом першої інстанції.

Визначаючи пеню в розмірі 3 % вартості послуги з 19 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 року колегія суддів виходить з наступних розрахунків.

За змістом вищенаведеної частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. За депозитним договором вклад внесений у гривнях, відсоток встановлений у розмірі 16 % річних (вартість послуги за один рік). З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0,04383562 % від суми вкладу (16 : 365).

3 % вартості послуги за 90 днів (з 19 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 року) за договором банківського вкладу у гривнях на загальну суму 27 000 грн., становить 31,96 грн. (0,04383562 % х 3 %(3:100 = 0,03) х 27 000 грн. х 90 днів).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, встановлена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 31,96 грн., що узгоджується з розрахунком, проведеним Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року, з врахуванням ухвали Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №759/13827/15-ц з подібними правовідносинами.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги, зокрема, про стягнення пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 79 623 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення пені і застосуванні ч.3 ст.551 ЦК України скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позовної вимоги, згідно розрахунків наведених в апеляційній скарзі та стягнути з відповідача згідно ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення у розмірі 319 561 грн. 64 коп. При цьому ОСОБА_1 при здійсненні розрахунків посилається на постанову Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №759/13827/15-ц.

Відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги розрахунки проведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо розміру пені. Крім того, вказаний розрахунок проведено позивачем невірно з арифметичними помилками, без врахування ухвали Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №759/13827/15-ц.

Твердження ОСОБА_1, що вона не приймала до уваги ухвалу Верхового Суду від 31 липня 2018 року у справі №759/13827/15-ц, якою виправлено описки та арифметичні помилки, допущені у мотивувальній та резолютивній частинах постанови Верховного Суду від 21 лютого 2018 року, оскільки виправлена помилка в ухвалі суду щодо 0,04383562 як числа, а не відсотка від вартості послуги, на думку позивачки, не може бути віднесена до рахункової помилки (тобто, пов'язаної із арифметичними обчисленнями та підрахунками), колегія суддів оцінює критично.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За умовами п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно абз.3 п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015 року, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позовна заява ОСОБА_1 подана 06.03.2017 року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлено в сумі 1600 грн.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, враховуючи положення ст.141 ЦПК України з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнення пені та розміру судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року - змінити в частині розміру стягнення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (м. Київ. вул. Госпітальна,12-Г, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) пеню у розмірі 31 грн. 96 коп., індекс інфляції - 3 362 грн. 29 коп., 3 % річних - 218 грн. 17 коп., а всього 3612 грн. 42 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (м. Київ. вул. Госпітальна,12-Г, ) на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2018 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Болотов Є.В.