Номер провадження: 22-ц/785/70/18
Номер справи місцевого суду: 521/7341/17
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Журавльова О.Г.,

При секретарі: Ткачук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року, позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень (а.с. 26-28), просила суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики (розпискою) у розмірі - 1116486,40 гривень, що еквівалентно 43000,00 доларів США та проценти за користування коштами у розмірі 710007,45 гривень, що еквівалентно 27345,00 доларів США, а всього 1826493,84 грн., що еквівалентно 70345,00 доларів США та судові витрати у розмірі 8000,00 гривень.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 18 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, НОМЕР_1, виданий 04.02.2009 року Хмельницьким ОР ОМУ ГУМВС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3, суму боргу за договором позики від 15 листопада 2016 року у розмірі - 1 116 486 (один мільйон сто шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят шість) гривень 40 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2, (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, НОМЕР_1, виданий 04.02.2009 року Хмельницьким ОР ОМУ ГУМВС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору - 8000 (вісім тисяч ) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

12.06.2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав доповнення до апеляційної скарги, які були повернуті судом, оскільки вони подані з порушенням строків, встановлених ст.364 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін (а.с.106-109).

В судове засідання, призначене на 20.11.2018 року ні апелянт ні її представник ОСОБА_4 в черговий раз не з»явилися, однак були повідомлені належним чином, відповідно норм цивільно-процесуального права про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання розумних строків розгляду справи, з врахуванням належного повідомлення сторін, неодноразову їх неявку, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає в повній мірі, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15 листопада 2016 року між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала від позивачки в борг грошову суму у розмірі 43 000 (сорок три тисячі доларів США), які остання зобов'язалася повернути з процентами на протязі шести місяців з частковим погашенням боргу кожний місяць. В підтвердження укладання договору позики відповідачка власноручно написала розписку, в якій вказується, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса АДРЕСА_3, НОМЕР_1 виданий Хмельницьким ОМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, 04.02.2009 року, код НОМЕР_2, взяла у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_3 Київським РО ГУМВС України в Одеській області, 5.06.2002 року 43 000 тисяч $ (сорок три тисячі) доларів під процент, 20 000 тисяч $ (двадцять тисяч) - 5%, 12 000 тисяч $ (дванадцять тисяч) - 6%, 11000 тисяч $ (одинадцять тисяч) - 6,5% кожні 10-12 днів. Зобов'язується повернути всю суму у повному розмірі з процентами на протязі шести місяців з частковим погашенням боргу кожний місяць. Розписка підписана - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 У розписці ОСОБА_2 власноруч вказала дату написання розписки - 15.11.2017 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що представлена позивачем на підтвердження укладання договору позики між нею та відповідачкою розписка позичальника, свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей та визначений термін їх повернення.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 509-510, 525, 526, 625 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом ст.530 та ст. 612 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики на підставі розписки, які регулюються нормами ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що , оскільки датою укладання розписки є 15 листопада 2017 року, тому строк виконання зобов'язання за борговим документом не настав, є неспроможними з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції за клопотанням представника позивача був допитаний свідок ОСОБА_6, яка показала суду, що знайома зі сторонами по справі на протязі тривалого часу. 12 листопада 2016 року у її присутності у квартирі ОСОБА_3, ОСОБА_2 отримала від позивачки 20 000 доларів США, вона особисто гроші не рахувала, сума їй відомо зі слів ОСОБА_3 Свідок розповіла суду, що 15 листопада 2016 року разом з ОСОБА_3 приїхала на квартиру до ОСОБА_2, що знаходиться на вулиці Комітетський і в її присутності ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі -23 000 доларів США, свідок звернула увагу, що ці гроші також не рахувала, однак підтверджує, що розписку про отамання боргу ОСОБА_2 писала власноруч у її присутності, яку потім особисто підписала. Вони з ОСОБА_3 також підписали розписку, не звернувши увагу на помилку допущену ОСОБА_2 у написанні року складання цього документу, тобто відповідачка помилково написала рік «2017» замість правильного «2016».

Суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги пояснення свідка ОСОБА_6, враховуючи правила ст. 1051 ЦК України, якими встановлено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідчення свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, оскільки договір позики, укладено сторонами у письмовій формі, що підтверджується розпискою, а свідок ОСОБА_6 підтвердила лише факт передачі грошових коштів, та факт написання розписки у її присутності самою відповідачкою ОСОБА_2 саме 15 листопада 2016 року .

Верховний Суд України у Постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі № 6-2789цс16 та у Постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі № 6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов'язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника, його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

В апеляційній скарзі апелянт також посилається на те, що свідком, який приймав участь у судовому засіданні у суді першої інстанції попри підтвердження факту передачі грошей ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 не вказано конкретний розмір суми, який був переданий апелянту, а отже немає доказів передачі грошових коштів у сумі 43 000 доларів США.

Верховний суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Більш того ані відповідачка, ані її представник- адвокат ОСОБА_7, в суді першої інстанції не заперечували факт складання розписки, у тексті якої вказано, що ОСОБА_2 взяла у позивачки ОСОБА_3 43 000 (сорок три тисячі доларів США), тобто, склавши таку розписку ОСОБА_2 одночасно підтвердила і факт отримання грошей у повному обсязі.

Посилання другого представника відповідачки ОСОБА_4 на те, що адвокат ОСОБА_8 неналежним чином представляла інтереси відповідачки в суді першої інстанції, не доведено жодним доказом.

Окремої уваги заслуговують пояснення представника відповідача ОСОБА_4 у суді апеляційної інстанції та викладені у клопотанні про виклик свідків та у клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи, де зазначено, що відповідачка ОСОБА_2 протягом жовтня - листопада 2016 року систематично споживала алкогольні напої через депресію, тому виконання розписки нею було здійснено у «незвичайному» стані, що, при цьому, повністю спростовує доводи апеляційної скарги щодо невизначеності дати укладання розписки та навпаки свідчить про визнання відповідачкою факту складення розписки саме 15 листопада 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому, з урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм права та відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.11.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.Г. Журавльов