Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 454/3508/14-ц

провадження № 61-35985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2009 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду із позовом, у подальшому уточненим, в якому просило у рахунок погашення заборгованості у сумі 26 219, 45 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 та виселити відповідачів з цього будинку.

Банк на обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 листопада 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № CGR0GA, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 19 940, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 04 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 13 листопада 2021 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 15 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідач надала в іпотеку спірний житловий будинок. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, однак ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 29 грудня 2014 року складала 26 219, 45 дол. США.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовував свої вимоги нормами статей 526, 527, 530 ЦК України, просив задовольнити позов повністю.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 98, 10 кв. м, у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 15 листопада 2007 року № CGR0GA у сумі: заборгованість за кредитом - 18 906, 18 дол. США; заборгованість за відсотками - 3 818, 30 дол. США; заборгованість за комісією - 645, 52 дол. США; пеня - 5 000, 00 грн. Зобов'язано стягнення провести шляхом продажу зазначеного будинку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом укладання договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою особою-покупцем із встановленням ціни продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час продажу предмета іпотеки. У задоволенні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення відповідачів відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат. На період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виконання рішення зупинено.

У своїх висновках суд першої інстанції керувався тим, що статтею 33 Закону України «Про іпотеку» регламентовано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи те, що основне зобов'язання за договором іпотечного кредиту не виконувалось, у добровільному порядку заборгованість не сплачена, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частково задовольняючи позов у частині стягнення пені, суд керувався тим, що пеня банком розрахована з 22 травня 2008 року до 29 грудня 2014 року. Суд не погодився з таким розрахунком та дійшов висновку, що пеня підлягає нарахуванню лише в межах одного року до дня пред'явлення уточнених вимог. Крім того, суд врахував ту обставину, що відповідачем частково погашався кредит, значна частина тіла кредиту відповідачем погашена, що підтвердилось розрахунком заборгованості та випискою з рахунку. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є особами пенсійного віку, в спірному будинку проживають вісім осіб, у тому числі неповнолітня ОСОБА_11 З огляду на положення частини третьої статті 551 ЦК України суд зменшив розмір пені до 5 000, 00 грн. Також суд першої інстанції послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, та, встановивши, що предмет іпотеки придбаний не за кредитні кошти та що позивачем не зазначено приміщення, у яке мають бути виселені відповідачі, відмовив у задоволенні зазначеної вимоги.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 27 червня 2017 року, якою у рішенні виправлено описки, скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Зважаючи на зазначені вимоги закону та умови договору, що погоджені сторонами; відсутність будь-яких даних про виняткову необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки без дотримання таких вимог закону та умов договору, колегія суддів вважала, що із таким позовом банк звернувся передчасно з порушенням передбаченої законом та умовами договору процедури, що істотно порушує права відповідачів.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у червні 2018 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення апеляційної інстанції, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права. Заявник зазначив, що вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання письмової вимоги про усунення порушення не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. Також зазначив, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги процесуального закону, вийшовши за межі апеляційної скарги та переглянувши рішення повністю, хоча банк оскаржував рішення лише у частині відмови у позові та зменшенні суми пені. Окрім цього посилався на те, що за вимогами статті 109 ЖК УРСР позивач не зобов'язаний зазначати приміщення, у яке необхідно виселити відповідачів, та це не є підставою для відмови у задоволенні позову.

У поданому відзиві відповідачі просять касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, судове рішення апеляційної інстанції залишити без змін, з огляду на необґрунтованість та недоведеність касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 01 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 листопада 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № CGR0GA, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 19 940, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 04 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 13 листопада 2021 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 15 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідач надала в іпотеку зазначений житловий будинок.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, однак ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка на 29 грудня 2014 року становить 26 219, 45 дол. США та складається з: 18 906, 18 дол. США заборгованості за кредитом; 3 818, 30 дол. США заборгованості за процентами; 645, 52 дол. США заборгованості за комісією; 2 849, 45 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановивши фактичні обставини справи, зокрема факт невиконання відповідачем умов кредитного договору, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин, які виникли унаслідок укладення кредитного договору від 15 листопада 2007 року № CGR0GA.

Стосовно доводів касаційної скарги про безпідставність відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки Верховним Судом враховані такі положення закону.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

При цьому згідно з частиною другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені положення матеріального закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки унаслідок невиконання банком вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд за правилами статті 400 ЦПК України позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для цього необхідно встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, та оцінювати докази, які судом апеляційної інстанції належним чином не досліджувалися.

Так, зокрема, відповідно до останньої редакції уточненого позову станом на 29 грудня 2014 року заборгованість позичальника складає 26 219, 45 дол. США. У тексті постанови суду апеляційної інстанції міститься висновок про те, що на день подання останньої із заяв про уточнення позовних вимог розмір заборгованості станом на 29 грудня 2014 року становить: 9 579, 18 дол. США, що складається із: 2 350, 00 дол. США - основна сума боргу, 3 733, 61 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 645, 52 дол. США - комісія та 2 849, 45 - дол. США пеня.

Наведені протиріччя позбавляють можливості Верховний Суд ухвалити нове рішення, оскільки фактичний розмір заборгованості судом апеляційної інстанції належним чином не встановлений, відповідні докази не досліджені.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що банком зазначений позов про дострокове стягнення заборгованості поданий у квітні 2009 року. На час розгляду справи банк продовжував нараховувати позичальнику відсотки, які з урахуванням останньої редакції позову банку збільшились у розмірі більше ніж у 10 разів.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Банк, пред'явивши позов до відповідачів у 2009 році про дострокове стягнення суми кредиту на підставі статті 1050 ЦК України, втратив право на подальше нарахування процентів, що має бути врахованим під час нового розгляду справи.

Стосовно законності оскаржуваного судового рішення у частині відмови у позові про виселення відповідачів Верховним Судом враховано таке.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначеною нормою запроваджено загальне правило про неможливість виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 03 лютого 2016 року у справах № 6-1449цс15, № 6-2947цс15 та 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, обмежившись встановленням невиконання банком вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», не надав оцінки та не застосував наведені норми матеріального права, що також має бути врахованим під час нового розгляду справи.

Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо неправомірного виходу суду апеляційної інстанції за межі апеляційної скарги, оскільки згідно із частиною четвертою статті 367 ЦК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З урахуванням наведеного, а також доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд вважає за необхідне справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, зокрема, розрахунок заборгованості за кредитним договором з огляду на часткове виконання позичальником свого зобов'язання, а також розмір відсотків, що нараховувались банком після спливу визначеного договором строку кредитування, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик