Провадження № 22-ц/773/523/18 Категорія: 48 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Матвійчук Л. В., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та стягнення вартості частки та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності та стягнення вартості частки у майні покликаючись на такі обставини.

З 04.10.2008 року по 29.09.2016 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З грудня 2015 року їх сімя проживала у житловому будинку по вулиці Миру, 16В у с. Великий Омеляник Луцького району,загальною площею 420,8 кв.м., житловою площею 133,3 кв.м., допоміжною площею 287,5 кв.м.

В серпні 2016 року позивач дізналася, що частину документів на будівництво спірного житлового будинку відповідач оформив на свою рідну сестру ОСОБА_6, а саме: Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,12 га по вул. Миру, 16В у с. Великий Омеляник Луцького району, повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ВЛ 21, що підтверджується листом Управління ДАБІ у Волинській області, технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 12.03.2014 року, згоди на що позивач ніколи не надавала.

Зазначений будинок в експлуатацію не зданий, але він повністю завершений і придатний для проживання в ньому. Вартість усього будинковолодіння становить 5 151 689,0 грн.

В будинку є необхідні для життя меблі, побутова техніка та електроприлади, які були придбані за час шлюбу.

Загальна вартість усього майна, придбаного подружжям у шлюбі становить 729 479,08 грн.

Крім того у період шлюбу сторонами було набуто у власність гараж ( Н-1) по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку загальною площею 710 кв.м. та гараж № 46/1 по вул. Привокзальній, 14А у м. Луцьку в гаражному кооперативі «Залізничник».

Позивач вважає особистою власністю гараж по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку, оскільки при розгляді справи за позовом ТзОВ «Алкон» до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу, припинення права власності на гараж та визнання права власності на гараж в судовому засіданні 22.12.2013 року ОСОБА_4 надав пояснення, що він ніколи не здійснював оплати по договору купівлі-продажу гаража, а оплату його вартості при купівлі гаража здійснювала позивач по даній справі ОСОБА_2

Також відповідачем під час шлюбу було відкрито депозитні рахунки, грошові заощадження на яких належать до спільної сумісної власності.

Оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку ( доходу), то позивач просила визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 420,8 кв.м., житловою площею 133,3 кв.м., допоміжною площею 287,5 кв.м., що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району по вулиці Миру, 16В, гараж № 46/1 по вул. Привокзальній, 14А у м. Луцьку в гаражному кооперативі «Залізничник», грошові кошти, що розміщені на банківських депозитних та інших рахунках ОСОБА_4, меблі, побутова техніка та електроприлади, які були придбані за час шлюбу та знаходяться у спірному житловому будинку та стягнути в її користь компенсацію вартості 3/4 частин майна, що належать до спільної сумісної власності подружжя, та визнати за нею право приватної власності на гараж ( Н-1) по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку загальною площею 710 кв.м.

На компенсацію вартості майна позивач згідна відповідно до положень ст. 71 ч.4 СК України.

ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2, вказавши, що гараж № 46/1 по вул. Привокзальній, 14А у м. Луцьку в гаражному кооперативі «Залізничник» відповідачем ще придбано у 1992 році до шлюбу з позивачем, а тому це його приватна власність.

Просив визнати також його особистою приватною власністю гараж ( Н-1) по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку загальною площею 710 кв.м.

Зазначив, що подружжям у 2013 році придбано автомобіль КІА СОРЕНТО, 2011 року, р.н. НОМЕР_1, який зареєстровано на позивача за первісним позовом, тому просив визнати за ним та відповідачем ОСОБА_2 право спільної часткової власності по 1/2 частки на зазначений автомобіль.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 03 березня 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину гаража (Н-1) загальною площею 710,2 кв. м., який розташований по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку.

В решті позовних вимог відмовити із-за безпідставності.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності по 1/2 частки на автомобіль KIA SORENTO 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 гараж №46/1 в гаражному кооперативі «Залізничник» по вулиці Привокзальній, 14-А в м. Луцьку, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10.03.2014 року за №33089492 на імя ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частину гаража (Н-1) загальною площею 710,2 кв. м. по вулиці Ціолковського, 17 в м. Луцьку.

В решті позовних вимог відмовити із-за безпідставності.

Судові витрати залишити за сторонами.

Скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті згідно ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2016 року та зняти заборону Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області проводити реєстрацію декларації про готовність обєкта до експлуатації, розташованого на земельній ділянці площею 0,12 га з кадастровим номером :03:001:4814, яка знаходиться за адресою: Луцький район, с. Великий Омеляник, вул. Миру, 16В;

заборону будь-яким третім юридичним та фізичним особам вчиняти дії щодо реєстрації права власності (внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) на житловий будинок з господарською будівлею (літньою кухнею з вбудованим гаражем, котельнею та підсобними приміщеннями), розташований на земельній ділянці площею 0,12 га з кадастровим номером :03:001:4814, яка знаходиться за адресою: Луцький район, с. Великий Омеляник, вул. Миру, 16В;

зняти арешт на належне ОСОБА_4 на праві приватної нерухоме майно, а саме:

нежитлове приміщення /літер А-5/ загальною площею 65,9 кв.м. (№№ приміщень з 53-1 по 53-7), яке знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Соборності, 29,

нежитлове приміщення /літер А-5/ загальною площею 65,3 кв.м. (№№ приміщень з 52-1 по 52-7), яке знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Молоді, 13.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу у якій просила скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову.

Зазначала про неправильне тлумачення судом положень частини 2 статті 375 ЦК України, оскільки будинок і господарські споруди були зведені подружжям, власниками будівельних матеріалів та виконаних робіт є сторони у справі, додатково обгрунтувала правильність обраного способу захисту права про стягнення грошової компенсації за належну їй частку у майні та про помилковий висновок суду щодо відсутності доказів про внесення депозитних вкладів у період шлюбу. Указує про наявність підстав для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя ураховуючи інтереси дітей відповідно до положень частин 2, 3 статті 70 СК України,

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 зазначив, що власником будинку та усього наявного у ньому майна, а також земельної ділянки з благоустроєм є його сестра третя особа ОСОБА_6, до якої вимоги не пред»являлись. Докази про наявність меблів і побутової техніки і про її придбання позивачем не подано. Кошти на банківських рахунках відсутні, тому поділу не підлягають.

Заслухавши пояснення сторін, та їх представників, третьої особи, вивчивши обставини справи та докази, подані сторонами, перевіряючи правильність рішення суду першої інстанції в оскарженій частині в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10. 2008 року по 29.09.2016 року.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 420,8 кв.м., житловою площею 133,3 кв.м., допоміжною площею 287,5 кв.м., що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району по вулиці Миру, 16В, на меблі, побутову техніку та електроприлади та стягнення на користь позивача компенсації вартості 3/4 частин цього майна суд виходив з недоведеності позивачем придбання цього майна подружжям. Такий висновок суду є правильним та відповідає фактичним обставинам справи.

Із системного аналізу положень статтей Сімейного Кодексу України слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Усупереч вимог зазначених норм процесуального та матеріального права позивач ОСОБА_2 не подала суду доказів, які указують, що доходи її чоловіка відповідача у справі ОСОБА_4 були такими, що дозволяли, крім внесення коштів на своє імя та на імя позивача у банківські установи, придбати автомобілі, будівельні матеріали та меблі, побутову техніку, оплатити виконання будівельних робіт у незавершеному будівництвом житловому будинку, забудовником якого є третя особа ОСОБА_6, на земельній ділянці, належній на парві приватної власності ОСОБА_6

Позивачем не подано доказів про придбання та наявність у спірному житловому будинку перелічених у позовній заяві меблів та побутової техніки, а відповідач ОСОБА_4 цю обставину заперечує.

Висновок суду про недоведеність позивачем придбання переліченого у позовінй заяві мана відповідає обставинам справи.

Зокрема під час розгляду справи відповідач ОСОБА_4 та його представник поставили під сумнів подані позивачем ксерокопії квитанцій, накладних, замовлень-рахунків, тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги копії письмових доказів. Такий висновок суду узгоджується з положеннями ч.6 статті 95 ЦПК України, згідно з приписами якої, якщо подано копію(електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії(електронної копії), такий доказ не береться судом до уваги.

Крім того, ксерокопії технічних паспортів, гарантійних талонів, які містяться на а.с.64-67,72-73,79-81 у томі 1 не містять відомостей про власника-покупця.

У ксерокопіях замовлень-рахунків на а.с. 104,110,116-119 зазначено покупцем ОСОБА_2. Враховуючи, що і позивач, і третя особа носять однакове прізвище і імя, позивач не пояснила, з яких причин слід визнати, що ці ксерокопії належать їй, а не третій особі у справі.

Відповідач не заперечував того, що вони разом з сімєю проживали у спірному незавершеному будівництвом будинку, тому подані позивачем докази про оплату за спожиту електроенергію підтверджують лише про виконання обов"язків споживача і не мають правового значення для вирішення питання щодо власності на спірний незавршений будівництвом будинок (т.1 а.с.169-171).

Також надані позивачем замовлення-рахунки та замовлення, копії сторінок з Інтернет-магазинів у розумінні положень статті 95 ЦПК України, не можна вважати доказами, оскільки вони не підтверджують про сплату коштів одним із подружжя за указані в них товари.

Доводи позивача про те, що вона та відповідач у період шлюбу здійснили будівництво будинку та поліпшення земельної ділянки за спільні подружні кошти спростовуються такими доказами.

На підставі рішення Заборольської сільської ради від 22.10.1991 року №120 «Про виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку», генерального плану забудови села ОСОБА_9, проекту забудови земельної ділянки в с. Великий Омеляник, затвердженого архітектором Луцького району в 1992 році, батько відповідача ОСОБА_10 здійснив будівництво житлового будинку по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник і на підставі рішення Заборольської сільської ради від 26.06.1998 року №2/8 приватизував земельну ділянку площею 0,24 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства площею 0, 12 га ). Наведені обставини підтверджені матеріалами будівельного паспорта, довідкою Заборольської сільської ради від 20.01.1992 року, рішенням Заборольської сільської ради від 26.06.1998 року №2/8, державним актом на право приватної власності на землю серії ІУ-ВЛ№028522 від 29.07.1999 року, зареєстрованим в Книзі Записів державних актів на право приватної власності на землю за №551, рішенням Заборольської сільської ради від 14.04.1992 року №418.

Житловий будинок по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник не був прийнятий до експлуатації забудовником ОСОБА_10 Після зміни меж земельних ділянок по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник на підставі рішення Заборольської сільської ради від 30.10.2009 року №43/7 сестрі відповідача ОСОБА_4 третій особі ОСОБА_6 видані державні акти на право приватної власності на землю: серії ЯИ№217717 на земельну ділянку площею 0,1200 га кадастровий номер :03:001:4814 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії ЯЛ №498122 на земельну ділянку площею 0,1677 га кадастровий номер :03:001:4815 для ведення особистого селянського господарства.

Таким чином, права та обовязки забудовника земельної ділянки по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник перейшли до третьої особи ОСОБА_6

На земельній ділянці по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник, виділеній для будівництва житлового будинку, знаходяться господарські будівлі і споруди (огорожа, замощення двору бруківкою), що є приналежністю житлового будинку загальною площею 420,8 кв.м, житловою площею 133,3 кв. м. Приналежністю житлового будинку є інженерно-технічне обладнання, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя. Управлінням Держархбудінспекції у Волинській області зареєстровано повідомлення №ВЛ 21 про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_6 по вул. Миру в с. Великий Омеляник Луцького району. Декларація забудовника ОСОБА_6 про готовність обєкта до експлуатації, розташованого на земельній ділянці кадастровий номер :03:011:4814 по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник, не зареєстрована управління Держархбудінспекції у Волинській області.

Відповідно до ст. 375 ч. 2 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст. 331 до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Ураховуючи наведене суд дійшов вірного висновку, що ні земельна ділянка, ні незавершений будівництвом житловий будинок сторонам у справі не належить. Такий висновок суду зроблений на підставі поданих сторонами доказів та грунтується на положеннях ч.2 ст. 375 ЦК України, яка підлягає до застосування у спірних правовідносинах з урахуванням норм частини 1 цієї статті та передбачає, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі і споруди. Аргументи апеляційної скарги про неправильне тлумачення судом першої інстанції норм цієї статті є висловленням субєктивної думки позивача та її представника як щодо правового змісту цієї норми права, так і фактичних обставин справи, які не містять доказів про будівництво сторонами спірного будинку за спільні подружні кошти. До того ж сама позивач неодноразово стверджувала, що на час укладення шлюбу спірний будинок вже був зведений батьком відповідача.

Вимоги позивача та викладені в апеляційній скарзі доводи про визнання права власності на благоустрій (поліпшення) земельної ділянки, літню кухню з гаражем та дровітнею та іншими підсобними приміщеннями та стягнення з відповідача, якому указане майно на праві власності не належить, грошової компенсації, суперечить положенням статті 186 ЦК України.

Зокрема, цією нормою права визначено поняття головної речі та її приналежності.

Згідно з частиною І статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної речі) і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приписами частини 2 цієї статті передбачено, приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тому благоустрій земельної ділянки та будинку, а також підсобні та допоміжні приміщення будинку по вулиці Миру 16В в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області є приналежністю головних речей незавершеного будівництвом житлового будинку, забудовником якого є ОСОБА_6 та земельної ділянки, яка належить на праві власності третій особі ОСОБА_6, відтак не можуть бути самостійними обєктом права власності і слідують за головними речами, які подружжю не належать.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом спору у даній справі, крім іншого, були вимоги про визнання житлового будинку по вулиці Миру 16В в с. Великий Омеляник Луцького району спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації за 3/ 4 частки вартості будинку , про що зазначено у п. 4 та 8.1 позовної заяви (т.1 а.с.14-15).

Нормами розділу У ЦПК України, якими визначено порядок апеляційного перегляду судових рішень, не передбачено права позивача змінити позовні вимоги у суді апеляційної інстанції.

Позивач не заявляла вимог про визнання права власноcті на будівельні матеріали та їх поділ, під час розгляду справи судом першої інстанції їх не змінювала, тому викладені в апеляційній скарзі аргументи позивача, у яких вона посилається на необхідність встановлювати власника будівельних матеріалів, їх вартість, не стосуються предмета спору і обставин, які підлягають доказуванню.

Правові позиції Верховного Суду України, висловлені 16.12.2015 року у справі № 6-2710цс15, 18.11.2015 року у справі № 6-388цс15, 27.05.2015 року у справі № 6-159цс15,07.09.2016 року № 6-47цс16 не підлягають до застосування при вирішенні цього спору, оскільки постановлені у справах, у яких предмет спору і обставини є відмінними. А саме, у названих справах предметом спору були вимоги про визнання обєктом права спільної сумісної власності на незавершене будівництво або будівельні матеріали у формі незавершеного будівництва, зведеного на виділеній одному із подружжя земельній ділянці або ж реконструйованого, яке раніше належало на праві власності одному із подружжя. У даній справі незавершений будівництвом житловий будинок зведений на земельній ділянці, яка спочатку було виділена для цієї мети батькові відповідача та третьої особи, а згодом, набута у власність третьою особою ОСОБА_6 з передачею прав забудовника, до якої будь-яких позовних вимог не заявлено.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб"єктивної оцінки обставин справи та до незгоди з суловим рішенням, тому не можуть слугувати для скасування рішення суду в оскарженій частині.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції ухвалив законне рішення про відмову у зазначеній частині позовних вимог.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги про визнання депозитних та інших грошових вкладів спільною сумісною власністю та стягнення належної позивачу частки суд першої інстанції безпідставно зазначив про недоведеність позовних вимог у цій частині.

Встановлено, що шлюб між сторонами розірваний 29.09.2016 року, однак припинені подружні відносини були у серпні 2016 року. Наведене підтверджується ухвалою Локачинського районного суду від 13 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4В до ОСОБА_2М про розірвання шлюбу, також цієї обставини відповідач не заперечував.

З наданих позивачем виписок по особовому рахунку ОСОБА_4 у ПАТ «Банк інвестицій і заощаджень» вбачається, що в період з 12.08.2016 по 30.08.2016 року ОСОБА_4 зняв із відкритих на його імя у період шлюбу та спільного проживання банківських рахунків кошти у розмірі 27 866.64 долари США та 1905 євро.

Зокрема, 30.08.2016 року ОСОБА_4 зняв із кількох своїх банківський рахунків 20616,64 долари США; 17.08.2016 року зняв 3990 доларів США; 19.08.2016 року зняв 3260,00 доларів США; 29.08.2017 року і 30.08.2017 року зняв 1275,00 Євро; 12.08.2016 року зняв 290,00 Євро; 19.08.2016 року зняв 340,00 Євро.

Перелік майна, у тому числі коштів, що належать до особистої приватної власності, наведено у статті 57 СК України. З положень частини першої цієї статті вбачається, що таким є :

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до приписів частини 2 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

При розгляді справи судом першої інстанції та в апеляційному суді відповідач не подав доказів, які б указували, що кошти у розмірі 27 866.64 долари США та 1905 євро, розміщені у 2015-2016 роках в установі банку на імя ОСОБА_4 були йому подаровані, успадковані, або ж, набуті до шлюбу, чи внесені за рахунок інших особистих коштів, тому відповідно до положень частини 2 статті 61 СК України, ці кошти є спільним майном подружжя.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просила відступити від рівності часток подружжя з тих підстав, що неповнолітні діти проживають з нею і вона не забезпечена житлом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи позовну вимогу про відступлення від принципу рівності часток при стягненні депозитних вкладів колегія суддів виходить з того, що проживання дітей з матір»ю не є тією обставиною, яка має істотне значення для застосування частини третьої статті 70 СК України, оскільки нормами Сімейного Кодексу України передбачено забезпечення права дітей на утримання шляхом стягнення аліментів з того із батьків, хто проживає окремо. Окрім того, позивачем не доведено, що утримання, яке надає батько дітям, є не недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а саме ця обставина передбачена частиною 3 статті 70 СК України як умова для відступлення від рівності часток подружжя. За таких обставин правових підстав для збільшення частки ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя не має.

У звязку з тим, що грошові кошти у сумі 27 866.64 долари США та 1905 євро були зняті відповідачем без згоди позивача після припинення шлюбних відносин і доказів, що ці кошти були витрачені в інтересах сім»ї відповідач не подав, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню ? частина спільних коштів подружжя, які знаходились на рахунках відповідача, у розмірі 13933.32 долари США та 952.50 євро на підставі частини 1 статті 70 СК України, якою визначено рівність часток майна дружини і чоловіка у разі його поділу.

Наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи про те, що на даний час на рахунках ОСОБА_4 грошові кошти відсутні, не позбавляє позивача права на стягнення належної їй частки у спільних коштах подружжя, витрачених відповідачем без згоди позивача не в інтересах сім»ї, оскільки гроші, як обєкт цивільних прав, є речами, що визначені родовими ознаками, отже, є замінними (частина 2 статті 184 ЦК України).

Положення частини 4-5 статті 71 СК України, на які у відзиві посилаються відповідач та його представник, та якими передбачено можливість стягнення грошової компенсації за майно при умові внесення на депозитний рахунок іншого подружжя коштів, застосовуються лише у разі вирішення питання про грошову компенсацію за майно, визначене індивідуальними ознаками, наприклад, будинок, машина, тощо.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів розміщених на банківських депозитних та інших рахунках коштів підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, яким необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 13933,32 долари США (тринадцять тисяч девятсот тридцять три долари США 32 центи ) та 952,50 євро (девятсот пятдесят два євро 50 євроцентів), що становить ? частки спільних коштів подружжя, загальна сума яких становила 27 866.64 долари США та 1905 євро.

Керуючись статтями 367, 376, 381,382,383,384,389,390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2018 року в даній справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів розміщених на банківських депозитних та інших рахунках скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) 13933,32 долари США (тринадцять тисяч девятсот тридцять три долари США 32 центи ) та 952,50 євро (девятсот пятдесят два євро 50 євроцентів), що становить ? частки спільних коштів подружжя.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: