Справа № 310/8530/17
РІШЕННЯ

Іменем України

07 червня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. В обґрунтування позову зазначила, що 02.08.2017 року померла її рідна тітка ОСОБА_5 Вона у визначений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті тітки, а саме: квартири АДРЕСА_1/ вул. Центральна в м. Бердянську. Але, ще за життя тітка уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири і власником квартири тепер є відповідач. Померла ОСОБА_5 інших родичів не мала, окрім позивача та її доньки ОСОБА_6 ОСОБА_5 мала незначний розмір пенсії, якої не вистачало на харчування, купування ліків, одягу, а тому позивач їй завжди допомагала. Позивач забирала її до себе на проживання до м.Мурманська, возила її на різноманітні медичні обстеження як в Росії, так і в Україні. Тітка мала поганий зір, у неї була глаукома і вона практично не бачила на одне око. Також тітка дуже погано чула. У 2015р. померлій була проведена операція по видаленню глаукоми, у жовтні місяці 2015р. тітку було поставлено на чергу для отримання слухового апарату. Після операції зір у тітки не відновився, і через це у них стався конфлікт, позивач змушена була перейти проживати в свою квартиру, а згодом виїхати до Росії. З 2015р. тітка мала тимчасові розлади психічного здоровя, оскільки у неї були галюцинації, навязливі ідеї. Починаючи з кінця листопада 2016р. тітку почала відвідувати ОСОБА_3, з якою тітка у грудні 2016 року уклала договір купівлі-продажу квартири.. Однак після укладення договору купівлі-продажу тітка залишилася проживати в квартирі, оскільки ця квартира була її єдиним житлом, сплачувала комунальні платежі. У квітні 2017р. з ініціативи ОСОБА_3 тітку було госпіталізовано до психоневрологічного відділення Бердянської міської лікарні. Під час відвідування її в лікарні, вона розповіла позивачу, що квартиру вона не продавала. Думала, що укладає договір пожиттєвого утримання, а не договір купівлі-продажу квартири, вона не мала бажання продавати квартиру, оскільки іншого житла не мала. ОСОБА_3 ніяких грошей за квартиру їй не передавала. Підписуючи у нотаріуса якийсь документ, вона була впевнена, що укладає договір пожиттєвого утримання, Думала, що ОСОБА_3 буде доглядати її і допомагати по господарсту.

У день виписки тітки з лікарні, ОСОБА_3П, за підтримки священика ОСОБА_7, який приїхав за її телефонним дзвінком, забрала ОСОБА_5 до свого автомобіля і вони поїхали в невідомому напрямку. Після того вдома тітка так і не зявилася. З приводу зникнення тітки вона зверталася до поліції. Як потім зясувалося, ОСОБА_3 забрала тітку до себе до дому. Вона зробила це, щоб тітка не могла з нею спілкуватися і бачитися. Тітка померла у серпні 2017 року. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу є недійсним. Вказує на те, що ОСОБА_8 не мала вільного волевиявлення на укладання з відповідачем договору купівлі-продажу квартири. Підписуючи договір купівлі-продажу вона помилялася відносно прав і обовязків сторін по даному договору, про що свідчать фактичні обставини, а саме: у житті ОСОБА_5 нічого не змінилося, вона продовжувала проживати у своїй квартирі до моменту госпіталізації в психо-неврологічне відділення лікарні, її продовжував обслуговувати соціальний працівник центру соціальної допомоги, квартиру вона не передавала покупцеві, не звільняла, речі не вивозила, в інше місце проживання не переїжджала, з реєстрації місця проживання в цій квартирі не знімалася. У тітки не було іншого житла. Посилаючись на ч.3 ст.203, ст.229 ЦК України позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 03.12.2016. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за №2827.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1, допитана за її заявою також в якості свідка, суду показала, що вона постійно проживає в Росії в м. Мурманськ. ОСОБА_5 є її рідною тіткою. У неї з тіткою були розбіжності стосовно її догляду, внаслідок чого у них виникали конфлікти. 10 квітня 2017р. вона приїхала до Бердянська. Від соціального працівника дізналася, що тітка знаходиться в психіатричній лікарні, а квартира продана. Працівники лікарні спочатку не хотіли пускати її до тітки. У двадцятих числах квітня 2017 року вона відвідала тітку і зі слів тітки дізналася, що вона не підписувала договір купівлі-продажу квартири, думала, що укладає договір пожиттєвого утримання. Грошових коштів від продажу квартири вона взагалі не отримувала. Взагалі продавати квартиру вона не збиралася. За договором тітка повинна була виписатися з квартири до 01.01.2017р., але вона залишилася проживати в квартирі, бо іншого житла у неї не було.

Також суду показала, що на час укладання договору купівлі-продажу тітці було 86 років, вона погано бачила, у неї була глаукома очей. Крім того тітка дуже погано чула, їй потрібно було голосно говорити. Вона проходила аудіограмму, її поставили на облік на отримання слухового апарату. У 2015 році у ОСОБА_5І був розлад психіки, галюцинації, внаслідок чого вона неодноразово безпричинно викликала міліцію.

В грудні 2016р., коли вона була в м.Бердянську, то бачила ОСОБА_3 в квартирі тітки. Тітка сказала, що ОСОБА_3 їй допомагає і вона платить за це їй гроші. Соціальний працівник ОСОБА_10 розказувала їй, що ОСОБА_3 привів до ОСОБА_5 священик. Ця жінка допомагає їй по господарству. Тому, вона була впевнена, що за тіткою дійсно доглядають.

У квітні 2017 року у тітки знову стався психічний розлад і її помістили у психіатричне відділення. Після виписки з психіатричної лікарні в кінці квітня 2017 року ОСОБА_3 силоміць відвезла ОСОБА_5 до себе додому, тітку з квартири не випускала, тому у неї не було можливості ні зустрітися з нею, ні поспілкуватися.

У липні 2017 року їй довелося виїхати з України, так і не побачившись з тіткою. А у серпні 2017 року їй подзвонили і сказали, що тітка померла. Вже після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 вивезла усі речі з квартири і зареєструвалася в ній.

Представник позивача ОСОБА_2 вважає, що договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону, оскільки волевиявлення ОСОБА_5 на укладення цього договору не відповідала її дійсній волі. Її воля була направлена на укладення договору довічного утримання, а не договору купівлі-продажу. Про вказане свідчить те, що ОСОБА_5 не отримувала грошові кошти за начебто продану квартиру, залишилася в ній проживати, оскільки іншого житла літня жінка не мала, з реєстрації в квартирі вона не знялася, продовжувала сплачувати платежі за користування комунальними послугами. Тобто під час укладання договору ОСОБА_5 помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому цей договір має бути визнаний недійсним. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечує. Суду пояснила, що працює в поліклініці, там і познайомилася з ОСОБА_5 Приблизно влітку 2016р. вона зустріла священика ОСОБА_7, який сказав що ОСОБА_5 забирає до себе племінниця, і її квартира продається, він показав де знаходиться її квартира. Вона зустрілася з ОСОБА_5, яка теж розказала, що племінниця хоче забрати її до себе до м.Мурманська, тому вона продає квартиру. Вони домовилися про продаж. ОСОБА_5 сама почала готувати документи на продаж квартири. Під час оформлення договору нотаріус все розяснила ОСОБА_5 Гроші за квартиру вона передавала ОСОБА_5 особисто до підписання договору у сумі 300000,00 грн., розписку про отримання грошових коштів не оформлювали. Мови про укладення договору довічного утримання взагалі не було, вони уклали саме договір купівлі-продажу квартири. Через деякий час після укладення договору ОСОБА_5 повідомила, що у неї стався конфлікт з племінницею і їй нікуди тепер іти. Вона не могла вигнати літню жінку на вулицю, тому дозволила залишитися проживати в квартирі. Оскільки ОСОБА_5 залишилася проживати в квартирі, то особові рахунки по комунальним платежам вони не переоформлювали. Їй продовжував надавати допомогу соціальний працівник ОСОБА_11 Іноді вона навідувалася до ОСОБА_5, приносила продукти, але фактично почала доглядати її після того, як на початку квітня 2017 року зателефонувала ОСОБА_11 і повідомила, що з бабцею щось коїться. Тоді і викликали швидку допомогу, а наступного дня, за згодою ОСОБА_12, відвезли її до лікаря в психдиспансер. Вона пролежала там 2 тижні на стаціонарі. Після виписки з лікарні ОСОБА_5 потребувала догляду, тому і забрала її до себе. ОСОБА_5 не бажала спілкуватися зі своєю племінницею, вона боялася її. Дійсно, за заявою ОСОБА_1, до них приходив дільничний інспектор, але ОСОБА_5 при ньому категорично відмовилася від спілкування з позивачем. Також ОСОБА_5 говорила їй, що усі гроші, які вона отримала від продажу квартири, вкрала племінниця. Зареєструвалася у квартирі і переоформила особові рахунки на себе вже після смерті ОСОБА_5

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечує проти позову. Суду пояснив, що договір купівлі-продажу квартири був укладений з дотриманням вимог закону, волевиявлення учасників правочину було вільним. Вважає, що доводи позивача є надуманими, а позовні вимоги безпідставними. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 08.12.2017 року була задоволена заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі, накладено арешт на спірну квартиру АДРЕСА_2/ вул. Центральна, буд.34 в м. Бердянськ Запорізької області.

Згідно з підпунктом 9 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд встановив таке.

За приписами статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2-5, 11 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину, але подальша можливість законної реалізації її прав можлива тільки в разі визнання оспорюваного правочину недійсним.

Позивач ОСОБА_1, яка не є стороною оспорюваного договору купівлі - продажу квартири, звернулася до суду з цим позовом, як заінтересована особа, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем померлої ОСОБА_5, продавця квартири.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 померла 02 серпня 2017 року у віці 86 років (а.с.16).

19.10.2017р. ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 На підставі поданої заяви приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_13 була заведена спадкова справа №75.(а.с.11.12).

За життя, а саме 03.12.2016 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу однокімнатної квартири №27, яка знаходиться за адресою: проспект Перемоги, буд.8/вулиця Центральна (до перейменування вулиця ОСОБА_14), буд.34 в м. Бердянськ Запорізької області, який був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_9 і зареєстрований в реєстрі за №2827 (а.с.21-22).

Згідно з п. 2.1 договору продаж квартири здійснено за ціною 40000,00 грн., які продавець одержав до підписання договору.

Відповідно до п.4.2 на момент підписання договору продавець передав покупцю предмет договору ( тобто ключі, документи на предмет договору), а покупець прийняв його. Продавець зобовязався не пізніше 01 січня 2017 року здійснити зняття з реєстрації місця проживання зареєстрованих за адресою предмету договору.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 суду показала, що є сусідкою ОСОБА_5, проживає в сусідньому підїзді, в квартирі №42. Померлу знала з 1978 року. У них були довірчі відносини, остання довіряла їй ключі від своєї квартири, радилася з нею. ОСОБА_5 вже дуже давно погано чула і бачила. Їй робили операцію на оці в м.Запоріжжі. Після операції вона казала, що погано бачить. До неї приходила постійно соціальний працівник ОСОБА_10. ОСОБА_16 приїжджала до тітки 2 рази на рік, купувала їй речі. Вона завжди була адекватною, розсудливою жінкою, сама могла себе обслуговувати, ходила в магазин. У квітні 2017 року у ОСОБА_5 стався приступ, вона кричала, стукала, сусіди викликали швидку допомогу, але її тоді не госпіталізували. Наступного дня бачила, що вранці підїхало таксі і ОСОБА_5 кудись повезли. З того часу її не бачила. Розмови про продаж квартири ОСОБА_5 ніколи не заводила.

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що є сусідкою ОСОБА_5, проживає в квартирі №21. Останні 11 років вони тісно спілкувалися з померлою. Був у неї брат, який хотів, щоб вона продала квартиру і переїхала жити до нього. Але вона з ним не спілкувалася. У ОСОБА_5 були напружені стосунки і з братом, і з племінницею. Взагалі у ОСОБА_5 був складний характер. ОСОБА_16 щороку приїжджала до тітки. ОСОБА_3 декілька разів бачила в підїзді. Валентина говорила, що батюшка її привів, вона медичний працівник, у випадку чого вона допоможе їй. ОСОБА_5 погано бачила і погано чула. Про продаж квартири мови взагалі ніколи не було. У 2015р. були у неї психічні відхилення, ОСОБА_1 забирала її до себе в Мурманськ. Потім вона повернулася додому, говорила, що буде помирати в своїй квартирі. Відомо, що ОСОБА_5 періодично використовувала людей, складала на них заповіти взамін надання їй допомоги, але потім скасовувала їх. З ОСОБА_1 вони дуже часто лаялися, не знаходили спільної мови. Фактично допомогу вдома їй надавав соціальний працівник. Останній раз бачила ОСОБА_5 в лютому 2017р. А після лікарні вона до квартири не повернулася. Про її смерть вона дізналася не одразу.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що ОСОБА_5 знала, були дружні стосунки. Відповідача вона не знає. Про продаж квартири розмови ніколи не було. В квітні 2016р., коли ОСОБА_1 поїхала додому, ОСОБА_5 запропонувала оформити заповіт на її імя взамін догляду за нею. Запрошувала додому нотаріуса, а потім вмовила її підписати якийсь документ, що саме вона не памятає. Інколи вона допомагала ОСОБА_5 по господарству. На початку листопада 2016 року, на її прохання, взяла їй талончик до лікаря, але ОСОБА_5 відмовилися йти з нею і сказала, що в неї тепер є інша людина, яка буде їй допомагати, і вона скасовує заповіт. З тих пір вони не спілкувалися. До ОСОБА_5 2 рази на тиждень також приходила соціальний працівник ОСОБА_10. Але ОСОБА_5 могла сама себе обслуговувати, ходила в магазин, готувала. Останні 2 роки вона погано чула, треба було декілька разів повторювати їй голосно. Робили їй операцію на очах в Запоріжжі, але зір не покращився.

Свідок ОСОБА_11, соціальний працівник КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (соціальних послуг)» Бердянської міської ради, суду показала, що приблизно 6 років обслуговувала ОСОБА_5 за місцем її проживання. Вона приходила до ОСОБА_5 2 рази на тиждень в понеділок та четвер, допомагала по господарству. ОСОБА_5 ніколи не говорила їй про те, що ОСОБА_1 пропонувала переїхати жити до неї. З племінницею були напружені стосунки. До ОСОБА_5 приходив священик ОСОБА_7, вона говорила, що саме він порекомендував їй ОСОБА_18. У 2017р. вона познайомила її з ОСОБА_18, і була нею дуже задоволена. Казала, що квартира буде належати ОСОБА_18. Тетяна прибирала в квартирі, купувала їй продукти. ОСОБА_5 могла самостійно читати, писати, була грамотною людиною. Були у ОСОБА_5 психічні відхилення, періодично навесні це у неї проявлялося. Обслуговувала ОСОБА_5 вона до травня 2017 року, потім остання написала заяву про відмову від обслуговування. ОСОБА_5 розказувала їй, що спочатку квартиру вона обіцяла переписати на племінницю ОСОБА_1, потім переписувала її на свого брата, потім на ОСОБА_19, а згодом на ОСОБА_3. Але про оформлення у грудні 2016 року договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 їй нічого не розказувала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 суду показав, що з 26.04.2013р. їх сімя орендує квартиру №25, яка належить ОСОБА_1 В сусідній квартирі проживала тітка ОСОБА_1 ОСОБА_5 З ОСОБА_5 спілкувалися часто, у неї були проблеми з психікою, її турбували демони, вона навіть два рази приходила ночувати до них в квартиру. Це почалося в 2015р., вона безпричинно неодноразово викликала міліцію та швидку. В листопаді 2015р. ОСОБА_16 забирала тітку до себе в Мурманськ, повернулася вона в Бердянськ навесні 2016р. Потім у неї стався конфлікт з ОСОБА_1. ОСОБА_5 ніколи не казала про те, що хоче продати квартиру. Казала, що заповість її ОСОБА_6, дочці ОСОБА_16. Про те, що квартиру було продано, йому стало відомо навесні 2017р. від позивача, яка показала йому договір.

Допитана в якості свідка приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_9 суду показала, що під час вчинення нотаріальних дій вона зачитує завжди договір особисто вголос, розяснює його сторонам, потім дає їм прочитати його особисто. На її запитання навіщо продає квартиру, ОСОБА_5 сказала, що збирається їхати до родичів. Запитувала у неї про можливість переведення пенсії в інше місто. Ціна в договорі була вказана така, як домовилися між собою сторони. Повний розрахунок був здійснений між сторонами до підписання договору, що підтвердила продавець ОСОБА_5 В договорі додатково було прописано строк звільнення квартири ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що є священиком. ОСОБА_5 знав більше 20 років. Раніше вона працювала в церкві по вул.ОСОБА_13, продавала свічки. Бував у неї вдома. ОСОБА_3 знає 2 роки. Знає племінницю померлої ОСОБА_1 Відносини між ними були не дуже добрі. ОСОБА_21 ображалася, що племінниця залишила її саму. ОСОБА_5 казала, що хоче виїхати до родичів. Про продаж квартири, а також про те, що квартира перейде до ОСОБА_3 за її догляд, йому нічого не відомо. Після виписки ОСОБА_5 з психіатричної лікарні, він на її прохання відвіз її до дому до ОСОБА_3, оскільки вона не бажала їхати з племінницею ОСОБА_1

З інформації ТОВ «Візус» (а.с.107) вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, проходила обстеження та лікування в ТОВ «Візус» у жовтні 2015р. Після обстеження було встановлено діагноз: Тромбоз центральної вени сітківки, підозра на глаукому лівого ока. Вікова макулярна дегенерація, суха форма правого ока. Начальна вікова катаракта, ангіосклероз сітківки обох очей. Рекомендовано: комплексне дообстеження на глаукому обох очей. В подальшому ОСОБА_5 зверталась в медичний заклад у квітні 2016р. При зверненні було проведено комплексне обстеження пацієнтки, встановлено діагноз: набухаючи катаракта, вторинна термінальна глаукома, посттромботична ретинопатія лівого ока. Часткова атрофія зорового нерва, незріла катаракта, вікова макулярна дегенерація, суха форма правого ока. Ангіосклероз сітківки обох очей. З метою зниження внутрішньо очного тиску рекомендовано оперативне лікування набухаючої катаракти лівого ока в умовах стаціонару. Оперативне лікування глаукоми в медичному закладі ТОВ «Візус» не проводилось.

З наданої Комунальною установою «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг» Бердянської міської ради інформації від 12.05.2017р. №381 встановлено, що ОСОБА_5 з 09.06.2016р. уклала договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відділенням соціальної допомоги вдома одинокого (проживаючого самотнього) громадянина, та отримувала 2 рази на тиждень наступні заходи соціальної послуги: покупка та доставка продуктів харчування, медикаментів; вологе прибирання житла; винесення сміття; допомога в оплаті комунальних послуг. ОСОБА_5 отримувала соціальні послуги до травня 2017 року. З травня 2017 року соціальне обслуговування тимчасово припинено на підставі письмової заяви ОСОБА_5 у звязку з відсутністю її за місцем проживання, відїздом до знайомих (а.с.31,88-90).

Як було встановлено судом соціальні послуги ОСОБА_5 більше шести років надавав соціальний працівник центру ОСОБА_11

На підставі особистої заяви про відмову від отримання соціальних послуг, ОСОБА_5 з 01.06.2017р. було знято з обслуговування відповідно до наказу про відрахування №73-с/с від 01.06.17р. (а.с.91)

За повідомленням Комунальної установи «Бердянський психоневрологічний диспансер» Запорізької обласної ради (а.с.130) гр.ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, проходила стаціонарне лікування в психіатричному відділенні №3 з 12.04.2017р. по 27.04.2017р. з діагнозом: Легка судинна (атеросклеротична) деменція. Галюцинаторний синдром. Дані для спілкування надані в медичній документації в медичній карті стаціонарного хворого №26: племінниця ОСОБА_1, соціальний робітник ОСОБА_10. В амбулаторній карті: ОСОБА_22, племінниця ОСОБА_1.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Стаття 203 ЦК України, яка визначає основні критерії чинності правочину, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

У частині першій статті 229 ЦК України розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору купівлі-продажу.

Зазначена правова позиція висловлена і в постановах Верховного Суду України: від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини.

Під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що ОСОБА_5 після укладення договору купівлі-продажу квартири ніяких реальних дій для виконання договору купівлі-продажу не вчинила, квартиру покупцеві не передала, вона продовжувала проживати у своїй квартирі, сплачувала комунальні послуги, речей з квартири не вивозила, в інше місце проживання не переїжджала, до 01 січня 2017 року, як було передбачено договором купівлі-продажу, з реєстрації за місцем проживання не знялася, тобто правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач ОСОБА_1, яка дала покази як свідок, стверджує, що, ОСОБА_5 особисто говорила їй про те, що вона вважала, що укладає договір довічного утримання з ОСОБА_3 Тобто, вчиняючи такий правочин ОСОБА_5 помилялася, вважаючи, що укладає з ОСОБА_3 договір довічного утримання.

Суд вважає, що даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Крім того, похилий вік ОСОБА_5 (86 років), наявність розладу зору і слуху, наявність психічного розладу здоровя, додатково підтверджує відсутність наміру ОСОБА_5 саме на продаж єдиного житла у похилому віці і обґрунтовує мотиви позову про помилку щодо природи правочину.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

За приписами ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути компенсацію судового збору у розмірі 640,00 грн.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 203, 229, 215,216 ЦК України, ст.ст. 11,12,13, 19, 81, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Визнати недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири №27, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Перемоги, будинок №8/ вулиця Центральна (до перейменування - вул. ОСОБА_14), будинок №34, укладений 03 грудня 2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за №2827.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6/ АДРЕСА_3, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання зареєстровано за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_4, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6/ АДРЕСА_5) компенсацію судового збору у розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів.

Суддя І.П.Прінь

У звязку з перебуванням судді у відрядженні з 11.06.2018р. по 15.06.2018р. повне судове рішення складено 18.06.2018р.

Суддя ОСОБА_23