Справа № 510/1364/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.11.2018 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа -Орлівська сільська рада Ренійського району Одеської області) про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 позовні вимоги визнали, заперечень не мали, відзиву на позов не надали, просили про розгляд справи без їхньої участі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5, будучи належним чином сповіщені в порядку ч. 7 ст.128 ЦПК України, у судове засідання не явилися, заперечень щодо позову не надали.

Представник третьої особи - Орлівської сільської ради Ренійського району заперечень щодо позову, додаткових заяв не надав, просив про розгляд справи без його участі.

Позивач на задоволенні позовних вимог наполягав, просив розглянути справу у його відсутності.

У відповідності із п.1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія домової книги на домоволодіння АДРЕСА_1 Ренійського району; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1, оформленого на ім'я ОСОБА_1; копія договору дарування від 15.09.2000р. із відміткою про реєстрацію права власності; копія договору найму жилого приміщення від 05.05.2010р.; відповіді третьої особи на запит суду щодо реєстрації відповідачів.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом та просить визнати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку по АДРЕСА_1 Одеської області, зазначивши, що на підставі договору дарування від 15.09.2000р. він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1. Право власності на нерухомість зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку, про що свідчить відмітка про реєстрацію на звороті договору дарування.

Як вказує позивач, у 2000р. він прийняв в дар вищевказану нерухомість за нотаріально посвідченою угодою про дарування нерухомого майна. Після набуття нерухомості та отримання всіх належних документів на будинок, позивач користувався ним за призначенням. У 2010р. позивач домовився із відповідачами про здачу у найм частини житлового приміщення житлового будинку АДРЕСА_1, 05.05.2010р. між ними був укладений договір найму жилого приміщення строком на 3 місяці. Тоді ж відповідачі зареєструвалися за спірною адресою (згідно даних домової книги на будинок вони зареєстровані там з 07.05.2010р.). По закінченні строку дії договору найму (04.08.2010р.) відповідачі звільнили житлове приміщення, виїхали з їхнього тимчасового помешкання.

Таким чином, з моменту припинення договору найму жилого приміщення і по теперішній час відповідачі на вищевказаній житлоплощі, де вони були зареєстровані, не мешкають, реєстрація даних осіб носить формальний характер. Вже пройшло майже 8 років з моменту припинення договірних відносин між сторонами, відповідачі за місцем реєстрації не з'являлися, з реєстраційного обліку не знялися, їхнє теперішнє місцезнаходження позивачу, третій особі невідомо. У зв'язку із реєстрацією відповідачів на житлоплощі позивач несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, крім того, він, як власник житла, позбавлений можливості у вирішенні інших, передбачених чинним законодавством, питань.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню.

За ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності із ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України.

Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання.

За ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Приймаючи рішення у даній справі, суд бере до уваги положення постанови Верховного Суду України від 17.10.2018р. у цивільній справі № 521/17805/16-ц, в якій, з урахуванням обставин справи, вказано, що « Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.».

Така правова позиція висловлена і в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57 цс11, якою було встановлено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116,156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

В даному випадку, до спірних правовідносин застосовуються положення ст. ст. 383, 391 ЦК України, оскільки відповідачі не являються членами родини позивача, вони тимчасово мешкали за договірною домовленістю із позивачем на належній йому житлоплощі. Договір найму між сторонами був укладений на 3 місяці, у серпні 2010р. він припинив свою дію. Крім того, відповідно до правил статей 71, 72 ЖК наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців.

Виходячи із вищевказаного, матеріалів справи, доводів позивача, викладених у позові, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 вже тривалий час не мешкають за спірною адресою, вони не являються власниками житла, у якому прописані, не являються членами родини позивача та не перебувають із ним у будь-яких договірних правовідносинах, їхнє теперішнє місце проживання позивачу невідоме, оскільки вони про себе не повідомляють, за місцем реєстрації не з'являються, в добровільному порядку не знялися з реєстраційного обліку зі вказаної адреси. Згідно наданих документів, позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 Ренійського району, на житлоплощі якого рахуються прописаними відповідачі. У зв'язку із тим, що відповідачі не проживають у будинку вже достатньо тривалий час, яких-небудь витрат по утриманню житла вони не несуть їхніх особистих речей там також немає. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідачів на користування ними будинком з підстав ст. 401 ЦК України.

У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом усунення перешкод позивачеві, як власнику, володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, шляхом зняття з реєстрації відповідачів.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 200, 258, 259, 264 - 265, 268, 274, 354, 355 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. 16, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р., -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди в здійснені ОСОБА_1, як власником житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 Одеської області, права користування та розпорядження майном шляхом зняття з реєстрації зі вказаного житлового будинку ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя В.І. Дудник