Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 753/3070/16-ц

провадження № 61-7992 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г. від 26 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6 про встановлення порядку користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Апеляційного суду

м. Києва від 15 жовтня 2009 року сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Кожному із них належить по 1/2 частини вказаної квартири. Спірна квартира відповідно до технічного паспорту на житло від 18 червня 2002 року є 4-х кімнатною, загальною площею 130 кв. м.

Посилаючись на те, що позасудове вирішення та встановлення порядку користування спірною квартирою між співвласниками не можливе та з урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд визначити конкретний порядок користування вищезазначеною квартирою, виділивши у користування співвласникам:

ОСОБА_4 - ізольовану кімнату жилою площею 16,6 кв. м (1-ша кімната, згідно технічного паспорту) та ізольовану кімнату площею 16,5 кв. м (3-тя кімната, згідно технічного паспорту);

ОСОБА_6 - ізольовану кімнату жилою площею 23,3 кв. м (2-га кімната, згідно технічного паспорту) та ізольовану кімнату площею 13,8 кв. м (4-та кімната, згідно технічного паспорту), місця загального користування залишити в загальному користуванні.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визначено конкретний порядок користування квартирою, АДРЕСА_1, виділивши у користування співвласникам:

ОСОБА_4 ізольовану кімнату, жилою площею 16,6 кв. м (1-ша кімната, згідно технічного паспорту) та ізольовану кімнату площею 16,5 кв. м (3-тя кімната, згідно технічного паспорту).

ОСОБА_6 ізольовану кімнату, жилою площею 23,3 кв. м (2-га кімната, згідно технічного паспорту) та ізольовану кімнату площею 13,8 кв. м (4-та кімната, згідно технічного паспорту), місця загального користування залишено в загальному користування співвласників.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що визначений судом порядок вирішить існуючий між сторонами спір щодо користування спільною власністю, усуне виникнення конфліктів, а та обставина, що у квартирі здійснено перепланування й об'єднано кімнату площею 16,6 кв. м з кухнею, не може бути перешкодою для задоволення позову, оскільки таке перепланування було вчинено ОСОБА_6 незаконно, без погодження таких дій з відповідними органами та без згоди іншого співвласника квартири.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що у спірній квартирі проведено переобладнання шляхом демонтажу стіни, яка розмежовувала житлову кімнату площею 16,6 кв. м та кухню, а тому виділяючи у користування позивача вказану житлову кімнату ОСОБА_6 фактично позбавляється права користування місцем загального користування, а саме - кухнею, що свідчить про порушення її прав та законних інтересів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що помилково було скасовано рішення суду першої інстанції, оскільки апеляційним судом під час перегляду рішення не ураховано усіх фактичних обставин справи, наявних у справі доказів.

16лютого 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 11 вересня 2002 року № 1303-СК/КІ ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на чотирикімнатну ізольовану, жилою площею 70,2 кв. м, квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2009 року спірну квартиру визнано спільною сумісною власністю сторін, вказане свідоцтво про право власності визнано частково недійсним та за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частини квартири. Рішення набрало законної сили та є чинним.

Відповідно до даних технічного паспорту, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18 червня 2002 року, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 130 кв. м, складається із чотирьох ізольованих кімнат, площі яких становлять: 16,6 кв. м, 23,3 кв. м,

16,5 кв. м та 13,8 кв. м.

Із технічного паспорту, виданого 27 лютого 2015 року приватним підприємцем ОСОБА_8, установлено, що станом на 27 лютого 2015 року квартира АДРЕСА_1 складається із трьох ізольованих житлових кімнат, площею 23,3 кв. м, 16,5 кв. м та 13,8 кв. м, а кімнату, площею 16,6 кв. м об'єднано з кухнею, площею 15,5 кв. м й загальна площа приміщення складає 34,5 кв. м.

Частиною другою статті 358 ЦК України встановлено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (частина третя статті 358 ЦК України).

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), встановивши, що в належній на правах приватної власності сторонам у справі квартирі проведено переобладнання шляхом демонтажу стіни, яка розмежовувала житлову кімнату площею 16,6 кв. м та кухню, внаслідок чого площа кухні була збільшена, враховуючи те, що ОСОБА_6 самостійно, без згоди іншого співвласника й відповідних органів, вчинила дії по переобладнанню спірного помешкання, проте доказів про оскарження ОСОБА_4 таких дій не надано, дійшов правильного висновку про те, що виділивши у користування позивача житлову кімнату, яка об'єднана з кухнею, порушуються права та законні інтереси відповідача, а саме - ОСОБА_6 фактично позбавляється права користування місцем загального користування - кухнею.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська