Номер провадження: 22-ц/785/1434/18
Номер справи місцевого суду: 503/1185/16-ц
Головуючий у першій інстанції Сопільняк О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 29 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про усунення від спадкування, поділ спадкового майна, припинення права на частку та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом, який вподальшому уточнила, до ОСОБА_7 про усунення його від спадкування та визнання за нею права власності на спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 з грошовою компенсацією відповідачеві вартості його частки.

При цьому, ОСОБА_2 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, яка є матір"ю позивача та відповідача. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_2. Інші 2/3 частини квартири належать позивачеві.

Як зазначає позивачка, спадкоємцями першої черги за законом є вона та відповідач, який являється її братом. Заповіту матір за життя не склала. В шестимісячний строк вона та її брат звернулися із заявами до нотаріуса про прийняття спадщини.

Як зазначає позивач, відповідач матеріально забезпечений, має на праві власності житловий будинок в с.Дачне Біляївського району Одеської області та квартиру у м.Одесі, а в неї крім 2/3 частки у квартирі, що знаходиться в м.Кодима Одеської області, іншого житла не має.

Крім того, позивачка зазначає, що відповідач на протязі останніх 25-ти років, жодних стосунків з покійною матір"ю не підтримував, матеріальної допомоги не надавав.

Позивачка одна підтримувала матір та маючи роботу в м.Одесі постійно приїздила до неї в м.Кодима, а також наймала людину, яка доглядала за матір"ю та допомагала їй.

З урахуванням того, що частка спадкового майна, що належить відповідачеві є незначною та що він забезпечений власним житлом, просила визнати за нею право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 з грошовою компенсацією відповідачеві вартості його частки.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 29 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Кодимського районного суду Одеської області від 29 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норрм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що протягом встановленого законом строку позивач та відповідач звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, а тому вважаються такими, що її прийняли. Нотаріусом заведено спадкову справу та вчинено всі необхідні дії для видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. Оскільки права позивача не порушені, а захист порушеного права спадкоємця на спадщину в судовому порядку можливий лише за умови відсутності такої можливості в позасудовому порядку, даний позов, на думку суду першої інстанції, задоволенню не підлягає.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи:

- згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1998 року квартира АДРЕСА_1, загальною площею 61 кв.м. належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_4 та членам її сім"ї ОСОБА_2 (дочці) та ОСОБА_5 (онуку-сину ОСОБА_2.) (а.с. 11);

- згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Кодимського районного бюро технічної інвентаризації від 14.10.2011 року, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 належать по 1/3 квартири АДРЕСА_1 (а.с.14);

- згідно договору дарування від 25.11.2014 року ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.12-13);

- таким чином, ОСОБА_2 належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4 (а.с. 09);

- після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1;

- заповіту на вказане майно ОСОБА_4 складено не було;

- згідно плану квартири АДРЕСА_1 вбачається, що 1/3 є неподільною (а.с.20);

- згідно листа державного нотаріуса Кодимської районної державної нотаріальної контори ГТУЮ в Одеській області від 07.03.2017 року вбачається, що із заявами про прийняття спадщини на вищевказане майно звернулися діти ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та ОСОБА_7. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.56);

- згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_7 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_5

- згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_7 на праві приватної спільної часткової власності належать 174/2000 частки шестикімнатної квартири у будинку АДРЕСА_6

- згідно оціночного звіту від 27 січня 2016 року, ринкова (оціночна) ціна 1/3 частки трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.3, 5, 6 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

В позовній заяві, ОСОБА_2 просить усунути від спадкування її брата ОСОБА_8, оскільки той протягом останніх 25 років до смерті матері, не надавав їй ніякої матеріальної допомоги та одночасно просить поділити спадкове майно, припинити право відповідача на частку у спадковому майні - квартирі АДРЕСА_3 з виплатою компенсації вартості частки, визнання права власності.

Вимоги про усунення від спадщини є взаємовиключними з вимогами про поділ спадкового майна, припинення права на частку у майні з виплатою компенсації, визнання права власності. Тобто у разі усунення від спадщини, питання про її поділ, про припинення частки у спадщині з компенсацією вартості частки та визнання права власності на цю частку перестають бути актуальними.

Що стосується вимог про усунення від права на спадкування, то судова колегія звертає увагу на таке.

До предмету доказування за такою вимогою (ч. 5 ст. 1224 ЦК) відноситься безпорадний стан спадкодавця, потреба в отриманні допомоги, винний характер ухилення від надання допомоги з боку спадкоємця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому наявність хвороб на час смерті, їх тривалий характер, давність набуття не свідчать про безпорадний стан за життя чи на час смерті спадкодавця.

Позивачем не надано доказів того, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб (в тому числі і від того ж позивача), чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу та чи ухилявся він від надання такої допомоги .

Відповідно роз'яснень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Отже, до предмету доказування відноситься ухилення від надання допомоги спадкодавцеві пов'язане із винною поведінкою особи і характеризується умисною формою вини.

Проте, будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 потребувала утримання, а ОСОБА_8 ухилявся (умисно ухилявся) від виконання обов'язку щодо її утримання, матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та відмовив у задоволенні позову в цій частині не мотивувавши при цьому своїх висновків в контексті заявлених вимог про усунення права на спадкування.

При таких обставинах вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про усунення від права на спадкування задоволенню не підлягають у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Щодо вимог ОСОБА_2 про поділ спадкового майна, припинення права на частку у спадковому майні з грошовою компенсацією відповідачеві вартості його частки та визнання за нею права власності на спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , колегія cуддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України.

Згідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Якщо ст. 364 ЦК України регулює випадки, коли припинення спільної часткової власності учасника здійснюється за його ініціативою, то стаття 365 ЦК України, навпаки, визначає підстави і порядок заявлення вимог іншими співвласниками про припинення права на частку одного з них.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15.05.2013 року при розгляді справи № 6-37цс13, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року при розгляді справи №6-68цс14, відповідно до норми статті 365 ЦК України, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Окрім цього, п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» передбачає, що в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Також, при неможливості виділу частки із спільного майна в натурі або встановлення порядку користування нею, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості майна на час розгляду справи. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Зі схеми (плану) квартири (а.с.20) вбачається, що 1/6 (половина від 1/3 ) її частки є незначною, не може бути виділена в натурі, є неподільною. Між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки. Відповідач забезпечений житлом, він має будинок в селі Дачне Одеської області та 174/2000 частки квартири в м.Одесі. Тобто, припинення його частки у спільному майні не завдасть йому та членам його сім`ї істотної шкоди.

Згідно оціночного звіту від 27 січня 2016 року, ринкова (оціночна) ціна 1/3 частки трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2

Проте, позивачем, не дотримано вимоги ч.2 ст.365 ЦК України, зокрема позивачем попередньо (до ухвалення рішення судом першої інстанції) не внесено вартість частки майна, яка належить відповідачеві, на депозитний рахунок суду при розгляді справи в районному суді. Не внесено позивачем вартості частки майна відповідача і при зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою, де інтереси апелянта представляв адвокат, який відповідне клопотання не заявив та дане питання перед апеляційним судом не поставив.

Таким чином, з'ясувавши всі обставини у справі, встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст. 365 ЦК України та відповідно до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду за наявності підстав, передбачених пунктами 1-4 частини першої вказаної статті за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Оскільки позивачем не внесено вартість 1/6 (1/2 від 1/3 ) частки квартири на депозитний рахунок суду, позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо усунення від права на спадкування та припинення права на частку у спільному спадковому майні, такі правовідносини вирішуються у судовому порядку.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та відмовив у позові в цій частині пославшись на неможливість його вирішення в судовому порядку і вказавши на наявність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, ухилившись від вирішення спору щодо припинення права на частку з виплатою компенсації.

Тому в цій частині рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні вимог про поділ спадкового майна, припинення права на частку з виплатою компенсації її вартості та визнання права власності на спадкове майно.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 29 березня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про усунення від спадкування, поділ спадкового майна, припинення права на частку та визнання права власності на спадкове майно.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.03.2018 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

А.А. Калараш