АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м.Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: ПрокопчукН.О.

суддів: Саліхова В.В., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 грудня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної шкоди,завданої незаконними діями органів прокуратури і суду ,-

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року позивачі звернулись до суду з даним позовом до відповідачів.

Зазначали, що на початку 2011 року слідчим управлінням ПМ ДНА України за згодою та під керівництвом і наглядом органів прокуратури України порушено кримінальну справу №69-114 відносно них та інших осіб за фактом фіктивного підприємництва, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також за фактом пособництва службовим особам ТОВ «ТЦЦ «Цифрал» в умисному ухиленні від сплати податків, за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.2 ст.28 в, ч.5 ст.27, ч.3 ст.212 КК України. 15.02.2011 року їх було затримано в порядку ст.115 КПК України ( в редакції 1960р.) та в подальшому 18.02.2011 року обрано і застосовано міру запобіжного заходу - взяття під варту, вони утримувались в слідчих ізоляторах протягом тривалого часу внаслідок неодноразового продовження судами за клопотаннями органів попереднього слідства строків їх тримання під вартою.

17.06.2011 року ОСОБА_5 був звільнений з-під варти і стосовно нього було застосовано міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд. Таким чином він незаконно, упродовж 4 місяців утримувався під вартою, а в подальшому протягом трьох років і п'яти місяців перебував на підписці про невиїзд.

ОСОБА_4 звільнено з під варти 12.08.2011 року та було застосовано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Отже, він незаконно, протягом майже 6 місяців утримувався під вартою, а потім упродовж трьох років і майже трьох місяців - на підписці про невиїзд.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальну справу відносно позивачів закрито у зв'язку з відмовою прокурора від обвинувачення, що в силу ст.213, 264 КПК України (в редакції 1960 р.) вважається закриттям кримінальної справи за реабілітуючими підставами.

Посилаючись на те, що неправомірними діями органів слідства їм спричинена моральна шкода, просили у її відшкодування відповідно до Закону України від 01.12.1994 &quне;Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду&qu &; стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_4 1 000 000 грн., на користь ОСОБА_5 800 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 12.12.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь кожного з позивачів по 144 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні позову в інший частині відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачам, їх представник адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Посилається на неврахування судом усіх обставин справи та глибини тих моральних страждань, яких зазнали позивачі.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України ( у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIIIапеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

В суді апеляційної інстанції представник позивачів адвокат ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Представник Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити.

Представник Державної казнчейської служби України в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного .

Задовольняючи частково позовні вимоги суд вважав доведеним, що органами прокуратури позивачам завдана моральна шкода і вона підлягає відшкодуванню у розмірі, визначеному судом з урахуванням обставин справи.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 07.02.2011 слідчим управлінням ПМ ДНА України порушено кримінальну справу №69-114 відносно ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших осіб за фактом фіктивного підприємництва, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також за фактом пособництва службовим особам ТОВ «ТЦЦ «Цифрал» в умисному ухиленні від сплати податків, за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.2 ст.28, ч.5 ст.27, ч.3 ст.212 КК України.

15.02.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 затримано в порядку ст.115 КПК України.

18.02.2011 року їм пред'явлено обвинувачення за ч.2 ст.205, ч.2 ст.28, ч.5 ст.27, ч.3 ст.212 КК України.

18.02.2011 року постановами Новозаводського районного суду м.Чернігова відносно ОСОБА_4та ОСОБА_5обрано міру запобіжних заходів у вигляді взяття під варту.

28.02.2011 року заступником Генерального прокурора України ОСОБА_7 визначено підслідність та провадження досудового слідства доручено СВ ПМДПА в Чернігівській області.

11.04.2011 року постановами Новозаводського районного суду м.Чернігова продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_4та ОСОБА_5 до чотирьох місяців.

28.04.2011 року кримінальна справа №69-114 прийнята до провадження Слідчим управлінням ПМ ДПА України.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі постанов старшого слідчого з ОВС СУ податкової міліції ДПА України ОСОБА_8 від 11.05.2011р. переведено (етаповано) з Чернігівського слідчого ізолятору №31 до Київського слідчого ізолятору №13 Державного Департаменту України з питань виконання покарань.

03.06.2011 року постановою Апеляційного суду м. Києва продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_4 до семи місяців.

06.06.2011 року постановою Шевченківського районного суду м.Києва продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_5 до чотирьох місяців, до 16.06.2011 року.

14.06.2011 року постановою Апеляційного суду м.Києва у задоволенні клопотання слідчого про продовження до восьми місяців строку тримання під вартою ОСОБА_5 відмовлено.

17.06.2011 року ОСОБА_5 звільнено з Київського СІЗО та обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд.

12.08.2011 року відносно ОСОБА_4 змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

17.10.2011 року ОСОБА_4 пред'явлено обвинувачення ( в новій редакції) у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.2 ст.28, ч.5 ст.27, ч.3 ст.212 КК України.

19.10.2011 року ОСОБА_5 пред'явлено обвинувачення ( в новій редакції) у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.2 ст.28, ч.5 ст.27, ч.3 ст.212 КК України.

В період з 20 по 26 грудня 2011 року органом попереднього слідства було складено обвинувальний акт по кримінальній справі №69-114 по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інкримінованих їм злочинах, який 17 січня 2012 року було затверджено заступником Генерального прокурора України державним радником юстиції першого класу ОСОБА_7, та справу скеровано до Шевченківського районного суду м. Києва.

Під час розгляду даної справи, після проведення судового слідства та дослідження судом доказів, до Шевченківського районного суду м. Києва з постановами від 21.08.2014 року про відмову від обвинувачення у кримінальній справі №60-114 по обвинуваченню ОСОБА_4та ОСОБА_5за ч.2 ст.205, ч.2 ст.28, ч.5 ст.27, ч.3 ст.212 КК України звернувся старший прокурор прокуратури Шевченківського району міста Києва ОСОБА_9

В своїх постановах прокурор, посилаючись на вимоги ст.22 КПК України (в ред. 1960р.), зазначив, що проаналізувавши обставини справи та ретельно вивчивши наявні матеріали в кримінальному провадженні дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4та ОСОБА_5 у причетності до вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.2 ст.28, ч.5 ст.27, ч.3 ст.212 КК України не підтвердилась, під час судового розгляду кримінальної справи не здобуто переконливих та беззаперечних доказів їх причетності до цих злочинів, а тому у діях цих осіб відсутній склад інкримінованих їм злочинів.

На підставі такого висновку представник державного обвинувачення відмовився від обвинувачення у кримінальній справі №69-114 стосовно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, передбачених.2 ст.205, ч.2 ст.28, ч.5 ст.27, ч.3 ст.212 КК України.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва (суддя Лінник О.П.) від 10 листопада 2014 року, керуючись ст.282 КПК України ( в ред. 1960р.) кримінальну справу відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5, обвинувачених за ст.ст.205 ч.2, 28 ч.2, 27 ч.5, 212 ч.З КК України, закрито у зв'язку з відмовою прокурора від обвинувачення та скасовано міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Виходячи з положень ст.ст.23,1167,1176 ЦК України, Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», поданих позивачами доказів та встановлених обставин справи, суд дійшов вірного висновку про заподіяння останнім діями органів слідства моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з державного бюджету, і в цій частині рішення суду не оскаржується.

Відповідно до положень статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачам, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд виходив із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи (3 200 грн.), урахувавши правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15 , роз'яснення наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) , вимоги статті 13 Закону України &qu22;Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду &q?ї ; і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням обставин справи та тяжкості страждань позивачів, обґрунтовано вважав, що розмір моральної шкоди в розмірі 1000 000 грн. та 800 000 грн., заявлений позивачами є завищений та вмотивовано вважав розумним, достатнім та справедливим розміром такого відшкодування 144 000,00 грн. кожному.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України , суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач :

Судді :

Повний текст постанови складений : 08 червня 2018 року