Номер провадження: 22-ц/785/5568/18
Номер справи місцевого суду: 495/3293/17
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_5, про встановлення порядку користування квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.04.2018 року, ухвалене суддею Прийомовою О.Ю.,

встановив:

05.05.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з вищевказаним позовом, у якому просили суд встановити порядок користування квартирою по АДРЕСА_1, а саме надати ним право володіння та користування жилою кімнатою №5 площею 13,9 кв.м., надати відповідачу ОСОБА_4 право володіння та користування жилою кімнатою № 8 площею 11,3 кв. м., залишити в сумісному користуванні лоджію, кухню, ванну кімнату, коридор, туалет, комору. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони та відповідач є власниками по 1/2 частини зазначеної квартири, загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., яка складається з 2-х житлових кімнат, коридору, ванни, туалету, комори, лоджії та кухні. Однак, вони не мають можливості володіти та користуватись своєю часткою квартири, тому що відповідач перешкоджає у цьому. Пропозицію позивачів узгодити питання про володіння та користування спірною квартирою відповідач залишав без уваги. Також позивачі зазначали, що в квартирі зареєстрована та проживає їх мати - ОСОБА_5, яка подарувала свою частку в квартирі відповідачу, та сумісно з останнім не впускає їх в квартиру, не дає ключі від вхідних дверей. ОСОБА_5 займає кімнату № 8, жилою площею 11,3 кв.м. Спірну квартиру поділити неможливо, тому що в спільному користуванні залишаються не тільки вхід в неї, а й всі допоміжні приміщення.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.04.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Визнано порядок користування квартирою АДРЕСА_1, розташованої на 4 поверсі 12-поверхового житлового будинку по АДРЕСА_1 у відповідності до висновку №14/07 судової будівельно-технічної експертизи з врахуванням ідеальних часток співвласників по 1/4, 1/4 і 1/2 частки, а саме ОСОБА_2 (1/4 частка) та ОСОБА_3 (1/4 частка), виділено в особисте користування: 4 - комора, площею 3,5 кв.м., 5 - житлова, площею 13,9 кв.м, 6 - лоджія, площею 4,8 кв.м, загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м., що більше ідеальної частки за загальною площею на 5,45 кв.м. або більше на 31 692 грн. в ринкових цінах. ОСОБА_4 (1/2 частки) виділено в особисте користування: 8 - житлова, площею 11,3 кв.м., загальною площею 11,3 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м., що менше ідеальної частки за загальною площею на 5,45 кв.м. або менше на 31 692 грн. в ринкових цінах. Залишено в загальному користуванні співвласників ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4: 1 - коридор, площею 10,5 кв.м., 2 - ванну, площею 3,5 кв.м., 3 - туалет площею 0,9 кв.м., 7 - кухня, площею 10,3 кв.м., загальною площею 25,2 кв.м. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав ОСОБА_4, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, в якому відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що при ухваленні рішення судом не враховано те, що відповідно до висновку експерта, що міститься у матеріалах справи, у двокімнатній квартирі визначений порядок користування тільки між співвласниками, а площі, якою може користуватися ОСОБА_5, яка є членом сім'ї власника квартири та згідно ст.405 ЦК України має право користуватись нею, не визначено, також експертом виділено допоміжне приміщення (лоджія) одноособово у користування тільки позивачу, що, на думку апелянта, є грубим порушенням чинного законодавства та прав власника на користування своїм майном на власний розсуд. Крім того ОСОБА_6 зазначає, що між сторонами існувала усна домовленість, що мати буде проживати сама у квартирі, але після укладання договору дарування між третьою особою та відповідачем порушили цю домовленість. Також відповідач ОСОБА_6 звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано та порушено інтереси та права третьої особи на право користування житловим та підсобними приміщенням, фактично позбавлено права користування квартирою третю особу та залишено у користуванні відповідача лише одну кімнату площею 11,3 кв.м., у які повинні розміститись він та його літня матір. Крім того ОСОБА_6 зазначає, що у зв'язку з відсутністю згоди між сторонами щодо користування квартирою ОСОБА_5, порядок користування визначений судом не вірно. Також судом не вирішено питання про розподіл витрат на комунальні послуги та встановлення окремих лічильників, без чого неможливе користування житловими приміщеннями всіма співвласниками та членами їх сім'ї.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначили, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, вислухавши сторони, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Матеріалами справи встановлено, що позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_7 належить кожному по 1/4 частині права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно з розпорядженням, серія та номер: 10523, виданого 20.02.2013 року Органом приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради (а.с.5-6).

Відповідачу ОСОБА_4 належить 1/4 частина права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно з розпорядженням, серія та номер: 10523, виданого 20.02.2013 року Органом приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради, та 1/4 частина права власності спірної квартири на підставі договору дарування, серія та номер: 246, виданий 11.02.2017 року Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.4-6).

Позивачі у своєму позові зазначають, що їм чиняться перешкоди у користуванні належної їм частини у праві спільної часткової власності та додають до матеріалів справи заяву ОСОБА_2 від 27.01.2017 року та лист №42/1836 від 01.02.2017 року Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, з якого вбачається, що ОСОБА_2 зверталась до Білгород-Дністровського ВП з приводу вчинення ОСОБА_8 перешкод у користуванні належного їм права власності та їй рекомендовано за вирішенням спірних цивільно-правових питань звернутися до суду (а.с.10,11).

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/, належить їм на праві спільної власності /спільне майно/.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Отже, як витікає з норм казаної статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою.

Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов'язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками.

Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Вказане свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

В судове засідання були викликані свідки (за клопотанням позивачів): ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які підтвердили факт перешкоджання відповідачем у здійсненні права власності квартирою позивачам. Також, стверджували, що бабуся позивача ОСОБА_3 -ОСОБА_5 не впускає позивача до квартири, що навіть дитині довелось ночувати в під`їзді.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача 31.05.2017 року надав до матеріалів справи свої письмові заперечення, в яких вказував на те, що згідно ордеру №1108 серії НФ 29.04.2010 року, спірна квартира була отримана матір'ю відповідача та позивача ОСОБА_2 Позивачі жодного дня не проживали у АДРЕСА_1. Всі матеріальні витрати щодо ремонту, оплати комунальних послуг, та інших необхідних заходів стосовно поліпшення стану квартири жодного разу н здійснювались позивачами. Позивач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5, яка багато років не спілкувалась з матір'ю, не цікавилась її життям. У січні місяці 2017 року позивач прийшла до матері з вимогами віддати правовстановлюючі документи на житло, зчинила галас, погрожувала матері. Сусіди почувши сварку викликали поліцію, з цього приводу був складений акт. Зазначає, що вимоги позивача щодо встановлення порядку користування майном задоволені бути не можуть, оскільки обставини, якими вони обґрунтовують свої вимоги не дають можливості, виходячи з рівності прав, надати перевагу одним та відповідно не прийняти інші (а.с.30-33).

У якості обґрунтованості свої вимог надав до матеріалів справи наступні докази: ордер на житлове приміщення №1108 серії НФ від 29.04.2010 року на ім'я ОСОБА_5 та лист №42/1691 від 31.01.2017 року Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області про проведену перевірку (а.с.34-35).

Чинним законодавством передбачено, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, суд першої інстанції визначив, що потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року (справа № 6-1500 цс15).

Як роз'яснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» /зі змінами/, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Як встановлено судом, між співвласниками квартири виник спір щодо користування цією квартирою, вони не можуть дійти згоди щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном.

Подаючи до суду позовну заяву, позивачами було заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи (а.с.2).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 13.06.2017 року, призначено по цивільній справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи можливо поділити спірну квартиру АДРЕСА_1, згідно з розміром часток кожного співвласника?; якщо розділ спірної квартири АДРЕСА_1 не можливий, надати варіанти порядку користування квартирою?

Згідно висновку №14/07 судової будівельно - технічної експертизи, складеного 19.07.2017 року, вбачається, що на момент проведення дослідження, двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка розташована на 4 поверсі 12-поверхового житлового будинку по АДРЕСА_1, не підлягає поділу на дві самостійні квартири з окремими входами, кожна з яких мала б в своєму складі житлові і підсобні приміщення, що регламентуються будівельними нормами. Таким чином, дослідженням встановлено, що поділити спірну квартиру відповідно до ідеальних часток співвласників нерухомого майна (по 1/4, 1/4, і 1/2 частки) не надається технічно можливим.

На розгляд суду запропоновано наступний варіант порядку користування зазначеною квартирою з врахуванням ідеальних часток співвласників по 1/4, 1/4 і 1/2 частки:

- ОСОБА_2 (1/4 частка), ОСОБА_3 (1/4 частка) виділити в особисте користування: 4 - комора площею 3,5 кв.м., 5 - житлова, площею 13,9 кв.м; 6 - лоджія площею 4,8 кв.м, загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м., що більше ідеальної частки за загальною площею на 5,45 кв.м. або більше на 31 692 грн. в ринкових цінах;

- ОСОБА_4 (1/2 частки) виділити в особисте користування: 8 - житлова, площею 11,3 кв.м., загальною площею 11,3 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м., що менше ідеальної частки за загальною площею на 5,45 кв.м. або менше на 31 692 грн. в ринкових цінах.

В загальному користуванні співвласників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити: 1 - коридор площею 10,5 кв.м., 2 - ванну площею 3,5 кв.м., 3 - туалет, площею 0,9 кв.м., 7 кухня, площею 10,3 кв.м., загальною площею 25,2 кв.м.

Не погоджуючись з наданим висновком судового експерта, представник відповідача 12.12.2017 року надав до матеріалів справи відзив на висновок експерта, у якому зазначив, що ордер на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 від 29.04.2010 року було видано ОСОБА_5, яка з моменту його отримання постійно й одноособово мешкає у цій квартирі. У січні 2017 року ОСОБА_5 уклала договір дарування з відповідачем, яким належну їй на праві власності частку подарувала синові ОСОБА_4 ОСОБА_10 вона продовжує проживати у спірній квартирі, тобто право власності вона передала синові, але залишила за собою право користування житловим приміщенням. Згідно висновку експертизи від 19.07.2017 року ОСОБА_5 позбавили права користування житловим приміщенням взагалі, бо експерт визначила порядок користування житловим приміщенням тільки між співвласниками.

Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки, виданої 11.09.2017 року ОСББ «Еліта 2016», ОСОБА_5 дійсно отримала житло 10.02.2010 року за адресою: АДРЕСА_1, площею 58,7 кв.м., та зареєстрована і мешкає за цією адресою по теперішній час.

У відповідності до довідки №24 від 26.09.2017 року, виданої ОСББ «Еліта 2016», ОСОБА_5 дійсно сплачує комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1.

За період з 06.2016 - 09.2017 року сплачено: внески на утримання будинку та прибудинкової території - 1727,63 грн; вивіз ТПВ - 606,97 грн.

ЦК України виділив в якості самостійного право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Так, у відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Вбачається, що дана норма покликана гарантувати права осіб-членів сім'ї у разі, коли вони в силу положень СК України, не стають співвласниками житла.

За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів.

Сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Чинним законодавством передбачена можливість припинення сервітуту за рішенням суду на вимогу власника майна: згідно із частинами 2, 3 ст.406 ЦК за наявності обставин, які мають істотне значення, і якщо сервітут перешкоджає використанню цього об'єкту нерухомості за його цільовим призначенням.

Обставинами, що мають істотне значення, є, наприклад, завдання шкоди в результаті користування чужим майном, вихід за встановлені межі користування і т. д.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції, дійшов висновку, що лише власникові належить правомочність володіння, користування та розпорядження своїм майном.

В ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 подарувала належну їй на праві власності 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Чинним законодавством передбачено, що право власності припиняється укладенням власником із власної волі різних правочинів з відчуження свого майна: купівля-продаж, міна, дарування, оренда з викупом та ін. Порядок відчужувача і виникнення права власності у набувача в цих випадках головним чином регулюються нормами права про угоди і договори.

Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей об'єкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Отже, з моменту державної реєстрації договору дарування від 11.02.2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності ОСОБА_5 на 1/4 частину спірної квартири припинилось та перейшло до набувача ОСОБА_4.

Так, дійсно у сенсі розуміння ч.1 ст.405 ЦК України, ОСОБА_5 має право користування квартирою АДРЕСА_1, але займати житлове приміщення, яке визначається його власником.

Власників у зазначеній квартирі три, це позивачі та відповідач, які саме і мають між собою домовитись про право користування спірною квартирою ОСОБА_5 та визначити їй житлове приміщення, яким вона буде мати право користуватись.

Проаналізувавши всі надані докази, з врахуванням всіх вищенаведених обставин, районний суд вважав за можливе позовні вимоги задовольнити, виходячи із наведеного у експертизі висновку щодо порядку користування квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що експертом виділено допоміжні приміщення - лоджія одноособово у користування тільки позивачу, що на думку апелянта є грубим порушенням чинного законодавства та прав власника на користування своїм майном на власний розсуд, не заслуговують на увагу оскільки вказана лоджія не є окремим приміщенням, а є продовженням кімнати, яку виділено позивачеві.

Доводи апелянта, що між сторонами існувала усна домовленість, що мати буде проживати сама у квартирі, але після укладання договору дарування між третьою особою та відповідачем порушили цю домовленість, не заслуговують на увагу, оскільки не мають правового значення для вирішення спору про порядок користування між власниками.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги, що не вирішено питання про розподіл витрат на комунальні послуги та встановлення окремих лічильників, оскільки це питання не було предметом позову.

Іншим доводам апеляційної скарги суд першої інстанції надав належну правову оцінку, а тому додаткового аналізу вони не потребують.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки на правильність висновків районного суду щодо задоволення позву не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.04.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.11.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева