Справа №443/1407/17
Провадження №2/443/394/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Шальвіри І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Маряни ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки ОСОБА_4, звернувся в суд з позовною заявою якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, яке складається з: житлового будинку та господарських споруд згідно технічного паспорта від 09 жовтня 2017 року, що розташовані в селі Лівчиці по вул. Гнатишина, 21 Жидачівського району Львівської області та земельної ділянки площею 2,1085 га, що розташована на території Лівчицької сільської ради Жидачівського району львівської області, цільове призначення земельної ділянки ведення сільськогосподарського виробництва(згідно державного акту серії ЛВ №038101).

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки покликається на те, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в селі Лівчиці по вул. Гнатишина,21 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_5. Окрім неї членами колгоспного двору були: ОСОБА_6В.(дочка), ОСОБА_6М.(онука), ОСОБА_6М.(онука), що підтверджується записами в по господарських книгах. ОСОБА_5 померла 07 січня 2010 року. Однак ще за життя, склала заповіт, відповідно до якого все своє майно(частку в колгоспному дворі та земельні ділянки) заповіла дочці ОСОБА_7 Остання, як спадкоємець за заповітом, спадщину після смерті ОСОБА_5 фактично прийняла, але юридично її не оформила. 21 серпня 2012 року померла ОСОБА_7 Після її смерті відкрилася спадщина на усе її майно, у тому числі і на житловий будинок та земельну ділянку, які є предметом даного позову. Позивачка, як спадкоємиця після смерті матері звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у видачі такого через те, що померла ОСОБА_7 не являлася останнім членом колгоспного двору. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

До суду позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити.

Відповідачка, ОСОБА_2 подала до суду заяву, якою просить справу слухати за її відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі. Від своєї частки у майні колгоспного двору та спадковому майні відмовляється на користь позивачки.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25.04.1989 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в селі Лівчиці по вул. Гнатишина, 21 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_8 /а.с. 14/.

Відповідно до витягу з по господарської книги с. Лівчиці №464 від 02.11.2017 року, виданого виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області, вбачається що будинковолодіння №21 по вул. Гнатишина в с. Лівчиці Жидачівського району Львівської області рахувалось колгоспним двором. Склад сімї якого станом на 30.06.1990 р. був таким: голова двору ОСОБА_5, померла 07.01.2010 року; дочка ОСОБА_7, померла 21.08.2012 року; внучка ОСОБА_9; внучка ОСОБА_6 /а.с. 19/.

З долученої до матеріалів справи довідки №466 від 02.11.2017 року, виданої виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області, вбачається що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 одна і та ж особа /а.с. 22/.

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок в селі Лівчиці по вул. Гнатишина, 21 Жидачівського району Львівської області серії АЕ №003392 виданого ФОП ОСОБА_10, загальна площа такого будинку становить 70,7 кв.м., рік побудови 1984. Сумарна інвентаризаційна вартість з господарськими будівлями та спорудами 368870 грн. /а.с. 15-18/.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в селі Лівчиці по вул. Гнатишина, 21 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_5, ОСОБА_7; ОСОБА_6; ОСОБА_6. Частка кожного члена двору становила 1/4.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 07 серпня 2000 року, вбачається, що ОСОБА_5, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю своїй дочці, ОСОБА_7» /а.с. 23/

З долучених до матеріалів справи копій свідоцтв про шлюб, вбачається, що у звязку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_6М.(позивачка) та ОСОБА_6М.(відповідачка), змінили своє дівоче прізвище «Манчур» на «Захарків» та «Руніч» відповідно /а.с. 11,38/.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ОСОБА_5 померла 07 січня 2010 року, в селі Лівчиці Жидачівського району Львівської області, у віці 82 років, про що 09 січня 2010 року в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №02 та Лівчицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 09 січня 2010 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №199377 /а.с. 24/.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

З долученої до матеріалів справи копії довідки №31 від 09.01.2010 року, виданої Лівчицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, вбачається що ОСОБА_7 займалась похороном своєї матері, ОСОБА_5, яка померла 07.01.2010 року, з якою разом проживала, вела спільне господарство та за якою здійснювала догляд/а.с. 13/.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відтак, ОСОБА_7, як спадкоємець за заповітом, спадщину після смерті ОСОБА_5 фактично прийняла, незважаючи на те, що юридично її не оформила. Відповідно частка в будинковолодінні №21 по вул. Гнатишина в с. Лівчиці Жидачівського району Львівської області ОСОБА_7, у звязку з успадкуванням частки матері збільшилась та стала ?.

З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть, вбачається що ОСОБА_7 померла 21 серпня 2012 року, у віці 56 років, про що 22 серпня 2012 року зроблено відповідний актовий запис №15 та виконавчим комітетом Лівчицькою сільської ради Жидачівського району Львівської області, від 22 серпня 2012 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №291503 /а.с. 25/.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що до складу спадщини ОСОБА_7, яка померла 21 серпня 2012 року, входить: ? житлового будинку та господарських споруд, що розташовані в селі Лівчиці по вул. Гнатишина,21 Жидачівського району Львівської області(1/4 як члену колгоспного двору та ? успадкована після смерті ОСОБА_5П.) та земельна ділянки площею 2,1085 га, що розташована на території Лівчицької сільської ради Жидачівського району львівської області, цільове призначення земельної ділянки ведення сільськогосподарського виробництва, що їх належала згідно державного акту серії ЛВ №038101 /а.с. 20/.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, яка померла 21 серпня 2012 року за життя також не зробила особистого розпорядження своїм майном

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено та підтверджено долученими копіями свідоцтв про народження той факт, що сторони по справі: Захарків(дошлюбне прізвище - ОСОБА_7) ОСОБА_3 та ОСОБА_2(дошлюбне прізвище - ОСОБА_7) Маряна ОСОБА_3 є рідними дочками ОСОБА_7 /а.с. 10, 38/.

За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Так, як вбачається з долученої до матеріалів справи заяви відповідачки ОСОБА_2М, посвідченої старостою с. Лівчиці Жидачівського району Львівської області та зареєстрованої в реєстрі за №70, остання відмовилася від належної їй за законом частки в спадщині та від належної їй частки у майні колгоспного двору в користь ОСОБА_1/а.с. 27/.

Відтак позивачка ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за законом після смерті своєї матері, як така, що спадщину прийняла, оскільки постійно до дня смерті проживала разом із нею у спадковому житловому будинку та продовжує там проживати, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із листом №98/02-31 від 03 листопада 2017 року приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу ОСОБА_11 ОСОБА_1 відмовлено у заведенні спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що померла 21 серпня 2012 року ОСОБА_7 не являлася останнім членом колгоспного двору.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачка позовні вимоги визнала, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на: житловий будинок та господарські споруди, що розташовані в селі Лівчиці по вул. Гнатишина, 21 Жидачівського району Львівської області та земельну ділянку площею 2,1085 га, що розташована на території Лівчицької сільської ради Жидачівського району Львівської області, цільове призначення земельної ділянки: ведення сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7, яка померла 21 серпня 2012 року (згідно Державного акту серії ЛВ № 038101).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення .

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ І.І. Ціпивко