Справа № 146/265/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"12" червня 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Томашполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

05 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Томашпільського районного суду з даним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_2 на її користь борг у сумі 7000 грн та судові витрати.

Даний позов обґрунтований наступним.

01 лютого 2013 року між позивачкою та ОСОБА_3, яка діяла від імені своєї сестри ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 який належав ОСОБА_2 на праві власнсоті за 26000 грн.

В той же день, на виконання умов договору позивач передала ОСОБА_3 11000 грн, про отримання яких остання написала розписку. Проте, оформлення договору в нотаріальному порядку не відбулося, оскільки позивач отримала ключі від будинку та рахувала себе його власницею. Провівши відповідні ремонтні роботи, у березні 2014 року ОСОБА_1 вселилася у даний житловий будинок та стала проживати у ньому.

07 березня 2014 року старшим державний виконавцем ВДВС Томашпільського РУЮ у Вінницькій області Ющишеним В.В. з метою забезпечення належного виконання документу про стягнення з ОСОБА_2 на користь її чоловіка ОСОБА_4 грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності у майні, було накладено арешт на придбаний позивачкою житловий будинок.

Посилаючись на те, що між позивачкою та ОСОБА_3, яка діяла від імені власниці було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, сплатила відповідні кошти за житловий будинк, і так як ОСОБА_2 відмовилася від нотаріального посвідчення угоди, позивачка подала до суду позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним, просила визнати за нею право власності на житловий будинок та виключити його з опису.

Рішенням Томашпільського районного суду від 05 листопада 2014 року даний позов було задоволено частково - знято арешт і виключено з опису відповідно до акту опису й арешту майна складеного 17 березня 2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Томашпільського РУЮ у Вінницькій області Ющишеним В.В. на належний на праві приватної власності ОСОБА_6 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 який перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_1

Позивачка зазначила, що перед судовим засіданням вона передала ОСОБА_2 ще 6000 грн і 1000 грн переслала поштовим переказом.

Оскільки право власності на житловий будинок за позивачкою визнано не було, остання звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення договору купівлі-продажу, проте їй було відмовлено в цьому, так як арешт на будинок хоча і був знятий, проте, згоди на його продаж колишній чоловік відповідачки не дав.

Після чого ОСОБА_1 відмовилася від договору купівлі-продажу та забажала повернути кошти в сумі 18000 грн.

На протязі 2016 року ОСОБА_2 повернула позивачці 11000 грн, а щодо недоданих 7000 грн знаходячись в Комаргородській сільській раді, написала розписку від 28 грудня 2016 року та обіцяла відавати грошові кошти частинами на банківську картку позивачки. Однак станом на 28 грудня 2017 року вказані кошти на рахунок ОСОБА_1 не надійшли, на неодноразові нагадування повернути борг відповідачка не реагує, в зв'язку з чим ОСОБА_7 вимушена звернутися до суду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовну заяву підтримала, посилаючись на обставини зазначені в ній, просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала, не запечерувала проти його задоволення.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 01 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яка діяла від імені своєї сестри ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 який належав ОСОБА_2 на праві власнсоті за 26000 грн.

В той же день, на виконання умов договору позивач передала ОСОБА_3 11000 грн, про отримання яких остання написала розписку. Проте, оформлення договору в нотаріальному порядку не відбулося, оскільки позивач отримала ключі від будинку та рахувала себе його власницею. Провівши відповідні ремонтні роботи, у березні 2014 року ОСОБА_1 вселилася у даний житловий будинок та стала проживати у ньому.

07 березня 2014 року старшим державний виконавцем ВДВС Томашпільського РУЮ у Вінницькій області Ющишеним В.В. з метою забезпечення належного виконання документу про стягнення з ОСОБА_2 на користь її чоловіка ОСОБА_4 грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності у майні, було накладено арешт на придбаний позивачкою житловий будинок.

Дані обставини підтверджуються рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2014 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ВДВС Томашпільського РУЮ про зняття накладеного арешту, встановлення обмеження права користування майном і визнання права власності на домоволодіння задоволено частково, знято арешт і виключено з опису відповідно до акту опису й арешту майна складеного 17 березня 2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Томашпільського РУЮ у Вінницькій області Ющишеним В.В. на належний на праві приватної власності ОСОБА_6 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 який перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_1 (а.с.6).

Оскільки право власності наданий житловий будинок за позивачкою визнано не було, остання відмовилася від договру купівлі-продажу та просила повернути їй кошти в сумі 18000 грн, які вона сплатила ОСОБА_2 за придбаний житловий будинок.

Суму грошових коштів в розмірі 11000 грн відповідачка повернула ОСОБА_1 на протязі 2016 року, а решту грошей в сумі 7000 грн зобов'язалася повернути до 28 грудня 2017 на банківську картку позивачки, про що власноручно написала розписку від 28 грудня 2016 року. Дана розписка засвідчена секретарем Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області ОСОБА_9 та зереєстрована в реєстрі за № 60 (а.с.5).

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладених в постановах суду від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи.

Враховуючи вищенаведені норми, виходячи з встановлених обставин справи, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу є обгрутованими та підлягають до задоволення.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Як вбачається з квитанції № 33 від 08 лютого 2018 року позивачка ОСОБА_1 при подачі позовної заяви до суду понесла судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 704,80 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на її користь.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.11, 207, 208 ЦК України, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 263, 268, 273, 352 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, і.н. НОМЕР_1, борг у сумі 7000 грн (сім тисяч гривень) згідно розписки від 28 грудня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13 червня 2018 року.

Суддя: О. В. Пилипчук