ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року м. Чернівці

справа № 724/1034/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 4 вересня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Єфтеньєв О.Г.

встановив:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Просила:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4. та ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше п'ятдесяти відсотків від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку на місяць, починаючи від дня пред'явлення до суду позову і до досягнення дітьми повноліття;

- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_4. та ОСОБА_3

Рішенням Хотинського районного суду міста Чернівці від 4 вересня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4. та ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше п'ятдесяти відсотків від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред'явлення до суду позову і до досягнення дітьми повноліття.

Допущено негайне виконання судового рішення в межах платежу за один місяць.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_4. та ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав відповідача скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позову в цій частині.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 4 вересня 2018 року залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, відповідно до частин 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Статтею 155 СК України передбачено порядок здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків

Згідно частини 1 статті 165 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Стаття 166 СК України визначено правові наслідки позбавлення батьківських прав.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, N 3 (далі - постанови Пленуму ВСУ) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму ВСУ ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не з'ясував обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4., що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 26 лютого 2007 року (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 5 червня 2008 року (а.с.6).

З довідки Данковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 23 квітня 2018 року №292 вбачається, що діти ОСОБА_4. та ОСОБА_3 проживають в селі Данківці разом з матір'ю ОСОБА_1 (а.с.10).

Апеляційний суд вважає помилковий висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою доведено факт злісного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо свої неповнолітніх дітей.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька і можливо лише при доведенні винної поведінки останнього, його свідомого нехтування своїх батьківських обов'язків, а складні стосунки між батьками не повинні впливати на інтереси дитини.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов'язків без поважних причин. Судом також не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач пояснив, що він бажає спілкуватися з дітьми, але він не може це робити з поважних причин, оскільки йому перешкоджають в такому спілкуванні позивачка та її мати.

Позивач має намір звернутись до суду з позовом про визначення порядку спілкування з дітьми.

В матеріалах справи наявні квитанції, які підтверджується факт періодичного надання відповідачем позивачці грошових коштів на утримання дітей (а.с.36-43).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Отже, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка батька відносно своїх дітей свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов'язки.

У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справах №723/3608/17 та №234/16726/16-ц.

Згідно висновку наданого Службою у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації від 26 листопада 2018 року №09-337-01-14 вбачається, що вказана служба прийшла до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо свої неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Відповідно до правил частини 6 статті 19 СК України суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

З вказаного висновку вбачається, що він зроблений без участі батьків малолітніх дітей та їх пояснень щодо спірних правовідносин у засіданні цієї служби.

У наданому висновку відсутні дані про умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківського обов'язку з утримання дітей, не наведено даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об'єктивно визначити ставлення батька до дітей, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідача піде на користь інтересам дітей.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яка Верховним Судом викладена в постановах від 3 жовтня 2018 року у справі №617/122/17 та від 7 листопада 2018 року у справі №№234/16726/16-ц.

Враховуючи наведені вище обставини, рішення суду першої інстанції в частині позбавлення відповідача батьківських прав ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалення нового судового рішення в цій частині про відмову в позові.

З квитанції №13 від 24 вересня 2019 року вбачається, що відповідач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 1057 гривень 20 копійок (а.с.68).

З огляду на вказане підлягає скасуванню судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1057 гривень 20 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 4 вересня 2018 року в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору сумі 704 гривні 80 копійок скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1057 (одну тисячу п'ятдесят сім) гривень 20 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 30 листопада 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна