Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 347/1797/16

провадження № 61-6386 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів Томин О. О., Ясеновенко Л. В., Горейко М. Д.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-УІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуально кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі з 13 листопад 1982 року до 21 листопада 2016 року. Вона зареєстрована в органах фіскальної служби, як фізична особа-підприємець з 2003 року, свою діяльність здійснює самостійно та окремо від чоловіка (він також є фізичною особою-підприємцем), однак кошти та майно ніколи не ділили між собою, завжди використовували їх по потребах кожного. Отримуючи непоганий прибуток, протягом останніх декількох років вона відкладала кошти на купівлю власного будинку, де б проживали з чоловіком. Однак, через її хворобу відносини між ними у 2015 році погіршились, а пізніше їй стало відомо, що чоловік придбав будинок, що розташований у АДРЕСА_1, за кошти, які вона відкладала для здійснення такої покупки. Під час шлюбу сторін відповідачем також був придбаний автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814 D, номерний знак НОМЕР_1. Вказане майно було придбане за час зареєстрованого шлюбу, тому воно є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, то доцільно залишити його у власності відповідача та стягнути з нього компенсацію.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд визнати будинок за адресою: у АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй у порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність Ѕ частину спірного будинку. Визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814 D, номерний знак НОМЕР_1 та стягнути з відповідача на її користь 100 тис. грн., що становить приблизно Ѕ частину його вартості.

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна та визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що поділу, як спільне сумісне майно подружжя, підлягають дві земельні ділянки, а саме: земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,4622 га та земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3 площею 0,1569 га, цільове призначення яких для ведення особистого селянського господарства, розташованих у с. Кобаки, Косівського району Івано-Франківської області. Інше майно, нажите з ОСОБА_4 за час їхнього шлюбу, він подарував їхнім повнолітнім дітям. З липня 2015 року вони з позивачем припинили шлюбні відносини, проживають окремо, спільного бюджету не мають і на даний час у нього є інша сім'я. У 2016 році він за власні кошти та кошти своєї цивільної дружини - ОСОБА_8 придбав житловий будинок та автомобіль, які є предметами первісного позову.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив визнати за ним право власності на Ѕ частки земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,4622 га та земельної ділянка кадастровий номер НОМЕР_3 площею 0,1569 га, цільове призначення яких для ведення особистого селянського господарства, розташованих у с. Кобаки, Косівського району Івано-Франківської області. Визнати за ним, у порядку пункту 6 статті 57 СК України, право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та автомашину марки MERCEDES-BENZ 814 D, номерний знак НОМЕР_1, 6 квітня 2016 року зареєстровану у територіальному сервісному центрі 6144 (м. Теребовля Тернопільська область).

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_6 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 червня 2017 року у складі судді Сабадаха Б. В. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право особистої приватної власності на автомашину марки MERCEDES-BENZ 814 D, номерний знак НОМЕР_1, 6 квітня 2016 року зареєстрована у територіальному сервісному центрі 6144 (м. Теребовля Тернопільська область).

У решті зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні будинок та автомобіль були придбані ОСОБА_6 у 2016 році та ним доведено факт припинення фактичних шлюбних відносин між ним та ОСОБА_4 з липня 2015 року, тобто майно набуте за час окремого проживання, та останньою не надано доказів, що майно було придбане за її кошти чи за спільно зароблені, а тому воно є особистою власністю ОСОБА_6 Суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_6 про поділ земельних ділянок є необґрунтованими, оскільки вони одержані ОСОБА_4 за час шлюбу в особисту приватну власність, шляхом приватизації.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та у частині задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_6 скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, житловою площею 54 кв. м, загальною площею 140,9 кв. м, ринкова вартість якого 132 895 грн.; та автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814 D, спеціалізований вантажний фургон, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований 6 квітня 2016 року у територіальному сервісному центрі 6144 (м. Теребовля, Тернопільська область), ринкова вартість якого 161 368 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, житловою площею 54 кв. м, загальною площею 140,9 кв.м, ринкова вартість якого 132 895 грн.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, житловою площею 54 кв. м, загальною площею 140,9 кв. м, ринкова вартість якого 132 895 грн.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814 D, спеціалізований вантажний фургон, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований 6 квітня 2016 року у територіальному сервісному центрі 6144 (м. Теребовля, Тернопільська область), ринкова вартість якого 161 368 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки MERCEDES-BENZ 814 D, спеціалізований вантажний фургон, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований 6 квітня 2016 року у територіальному сервісному центрі 6144 (м. Теребовля, Тернопільська область), що становить 80 684 грн.

У решті вимог позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,4622 га та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1569 га залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірні будинок і автомобіль були придбані за час зареєстрованого шлюбу сторін: 24 лютого 2016 року та 6 квітня 2016 року відповідно, який був розірваний 21 листопада 2016 року, що ОСОБА_6 не спростував та не надав доказів на підтвердження того, що придбав вказане майно за особисті чи позичені кошти. Апеляційний суд, встановивши, що спірний автомобіль знаходиться у постійному використанні ОСОБА_6, він є неподільним дійшов висновку, що слід залишити автомобіль у власності останнього та стягнути з нього компенсацію Ѕ частини вартості на користь ОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій 3 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено той факт, що з липня 2015 року сторони не проживають разом та не підтримують сімейних стосунків, що доводить факт придбання ним спірних будинку та автомобіля не за час шлюбу з позивачем. Також посилається, що апеляційний суд не повідомив його про проведення судового засідання, на якому було ухвалено оскаржуване рішення, та не розглянув клопотання його представника про відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки відповідачем не було спростовано того факту, що спірне майно було придбане за час шлюбу з нею. Факт придбання автомобіля за час шлюбу був підтверджений самим відповідачем у суді першої інстанції. Безпідставними є і доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення про розгляд справи, оскільки представник відповідача був належним чином повідомлений, що підтверджується відповідною розпискою у матеріалах справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Встановивши, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1, житловою площею 54 кв. м, загальною площею 140,9 кв. м, та автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814 D, номерний знак НОМЕР_1, були придбані ОСОБА_6 за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Доводи касаційної скарги про те, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено той факт, що з липня 2015 року сторони не проживають разом та не підтримують сімейних стосунків є безпідставними, оскільки з тексту вказаного рішення вбачається, що саме ОСОБА_6 вказував про дану обставину у позовній заяві, а судом вона не встановлювалася, оскільки ОСОБА_4 не заперечувала проти розірвання шлюбу. Отже, висновки вказаного рішення суду не є преюдиційними для спору про поділ майна подружжя.

ОСОБА_6 не довів, що спірні будинок та автомобіль є його особистою приватною власністю, придбані після припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем за особисті кошти, тобто матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя не спростував, що є його процесуальним обов'язком відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Не заслуговують на увагу і доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що апеляційним судом не було направлено судової повістки на судове засідання 29 червня 2017 року йому особисто, а відтак він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі (частина п'ята статті 76 ЦПК України 2004 року). Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом (частина друга статті 305 ЦПК України 2004 року).

Колегія суддів бере до уваги посилання ОСОБА_6 про те, що апеляційним судом не було розглянуто клопотання його представника про відкладення розгляду справи, проте дана обставина не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 412 ЦПК України). Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення апеляційного суду касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк