Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 456/1303/13-ц

провадження № 61-6401св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Комерційна корпорація Товариство з обмеженою відповідальністю «Глазген Інк»,

представник позивача - Зеленін СергійСергійович,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Стрийський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області,

третя особа - Комунальне підприємство «Надія»,

третя особа - Стрийська міська рада Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Корпорації (товариство з обмеженою відповідальністю) «Глазген» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 березня 2017 року, у складі головуючого-судді Саса С. С., ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у складі суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Стрийський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, Комунальне підприємство «Надія», Стрийська міська рада Львівської області, про виселення і зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 20 серпня 2003 року між Корпорацією «Глазген Інк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 2 зі змінами і доповненнями строком до 31 серпня 2007 року. Цього ж дня було укладено договори поруки між позивачем та ОСОБА_7 В забезпечення виконання зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором між Корпорацією «Глазген Інк» та ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договір застави квартири АДРЕСА_1, посвідчений 26 серпня 2003 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Дутко О. В. із змінами та доповненнями. Рішенням Стрийського районного суду Львівської області 07 вересня 2012 року визнано за Корпорацією «Глазген Інк» право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене, Корпорація «Глазген Інк» просила виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1, зі зняттям їх із реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заставне майно було придбано не за рахунок кредиту, а тому виселення з нього можливо лише за умови надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, Корпорація «Глазген», просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року скасовано рішення Стрийського міськрайонного суду Львівського області від 16 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівського області від 25 березня 2014 року, а справу передано на новий розгляд в суд першої інстанції з тих підстав, що судами попередніх інстанцій не досліджено та не встановлено факту надсилання позивачем повідомлення відповідачам про виселення та не досліджено чи було придбане іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого цією ж іпотекою, та чи є в такому ж разі підстави для надання іншого житлового приміщення відповідачам, про що суд повинен зазначити у своєму рішенні.

Також, згідно відповіді на запит Дублінської сільської ради від 24 квітня 2017 року № 137/02-24, власником будинку АДРЕСА_2 житловою площею 115,4 кв.м є ОСОБА_6, отже він забезпечений іншим житлом, яке суд має зазначити у своєму рішенні як таке, що має надаватись особі, яку виселяють.

Крім того, ОСОБА_5 більше ніж два роки не проживає у спірній квартирі, натомість здає її в оренду, що спростовує те, що зазначена квартира є її єдиним житлом.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

09 лютого 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 серпня 2003 року між Корпорацією «Глазген Інк» та ОСОБА_5, було укладено кредитний договір № 2 строком до 31 серпня 2007 року, згідно якого кредитор надає позичальнику кредит на розширення власного бізнесу в громадському харчуванні, а саме будівництво другого поверху приміщення кафе та кафе-бару у сумі 50 000 доларів США із сплатою 10% річних. Цього ж дня було укладено договір поруки між позивачем та ОСОБА_7

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між Корпорацією «Глазген Інк» та ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договір застави квартири АДРЕСА_1, посвідченого 26 серпня 2003 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Дутко О.В.

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду від 7 вересня 2012 року задоволено вимогу Корпорації «Глазген Інк» шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмові у задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року № 61-688св17, 14 березня 2018 року № 61-2816св18, 30 травня 2018 року № 61-401св17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Судами установлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 10 листопада 1995 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 62,4 кв.м.

Згідно довідки КП «Надія» № 13 від 27 січня 2014 року за даною адресою зареєстровані ОСОБА_6 з 20 березня 2001 року та ОСОБА_5 з 20 квітня 2010 року.

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, встановивши, що в іпотеку переданий житловий будинок, який є власністю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу та який придбано задовго до отримання кредитних коштів, дійшли правильного висновку про те, що без надання відповідачам іншого постійного житла унеможливлюється її виселення з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що рішенням суду касаційної інстанції скасовано рішення судів попередніх інстанцій та передано справу на новий розгляд в суд першої інстанції з тих підстав, що судами попередніх інстанцій не досліджено та не встановлено факту надсилання позивачем повідомлення відповідачам про виселення та не досліджено чи було придбане іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого цією ж іпотекою, та чи є в такому ж разі підстави для надання іншого житлового приміщення відповідачам, про що суд повинен зазначити у своєму рішенні були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій при перегляді зазначених рішень та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що згідно відповіді на запит Дублінської сільської ради від 24 квітня 2017 року № 137/02-24, власником будинку АДРЕСА_2 житловою площею 115,4 кв.м є ОСОБА_6, отже він забезпечений іншим житлом, яке суд має зазначити у своєму рішенні як таке, що має надаватись особі, яку виселяють та те, що ОСОБА_5 більше ніж два роки не проживає у спірній квартирі, натомість здає її в оренду, що спростовує те, що зазначена квартира є її єдиним житлом не мають правового значення для справи.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Комерційної корпорації Товариство з обмеженою відповідальністю «Глазген Інк», залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик