621/787/18
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

29 листопада 2018 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області в складі:
головуючого - Бібіка О.В.
за участю секретаря - Горобець Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зміїв в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель в порядку набувальної давності,
В обґрунтування зазначила, що 20.04.2006 померла її та відповідача ОСОБА_2 мати ОСОБА_3. Батько ОСОБА_4 помер раніше 07.05.2000.
За життя мати склала заповіт, яким все своє майно заповідала їй та брату - відповідачу ОСОБА_2
У встановлений шестимісячний строк вони з братом подали заяви до Зміївської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом.
Після спливу більш як 6 місяців, а саме 22.12.2006 вони разом з братом ОСОБА_2 з'явилися до нотаріуса, де брат повідомив, що йому спадщина не потрібна, жити і користуватися своєю часткою та оформляти документи на неї він не буде.
Коли нотаріус повідомив, що відмова від спадщини можлива лише в шестимісячний строк з моменту її відкриття, брат заявив, щоб вона безстроково володіла та користувалася усім будинком та земельною ділянкою та що він в майбутньому не буде мати жодних претензій.
Відповідач ОСОБА_2 після подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері втратив будь-який інтерес до спадкового майна. З 22.12.2006 і по теперішній час жодного разу не поцікавився технічним станом житлового будинку, присадибної ділянки, не приїздив за місцем знаходження спадкового майна та до цього часу не отримав правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Вона, в свою чергу, самостійно утримує житловий будинок в належному технічному стані, проводить ремонтні роботи, обробляє земельну ділянку, а отже, добросовісно, вже протягом одинадцяти років відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, 1/2 частка якого є спадковою часткою відповідача ОСОБА_2
Ухвалою від 26.04.2018 відкрито провадження в справі та призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче судове засідання.
Ухвалою від 30.07.2018 закрито підготовче провадження в справі.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами фіксування, на задоволенні позовної заяви наполягала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання не повідомив, відзиву на позовну заяву не подавав.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України).
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого.
Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №052902, 20.04.2006 в селищі Залізничні Бірки Зміївського району Харківської області померла ОСОБА_3. (а. с. 15).
ОСОБА_4 помер 07.06.2000, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №241628. (а. с. 16).
ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_4) С.А. та ОСОБА_2 є дітьми померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії ЯС № 435960, серії ЯТ № 041609 та довідкою відділу РАЦС Нововодолазького РУЮ Харківської області від 17.10.2006 про те, що прізвище позивача "Мікуліна" змінено на "Пуковська" у зв'язку з реєстрацією 25.11.1967 шлюбу з ОСОБА_5 (а. с. 17, 17а, 18, 19).
Право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною вище адресою зареєстроване в КП "Зміївське БТІ", номер запису 325 в книзі 3. (а. с. 22).
В технічному паспорті на житловий будинок №10 по вул. Залізничній в селищі Залізничні Бірки Зміївського району Харківської області власниками зазначено: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 29-34).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України.
Відповідно до роз'яснень, наданих в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦК України).
Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК України).
У відповідності до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він користується чужим майном, однак ОСОБА_1 у позові зазначає протилежне, а саме те, що її брат ОСОБА_2, якого вона залучила до участі в справі у якості відповідача і у якого виникло майнове право на спірне майно, надав дозвіл їй на безстрокове користування та володіння цим майном.
Отже, в даному випадку відсутня така ознака набувальної давності, як добросовісне володіння, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє права позивача можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.
Щодо володіння спірним майном, то позивачем, яка є власником ідеальної 1/2 частки, не доведено цього факту, оскільки даних, що її частка виділена реально, не надано.
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи зібрані у справі докази, суд прийшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача понесених судових витрат по сплаті судового збору.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Тому, заява позивача про повернення судового збору, сплаченого у більшому розмірі підлягає задоволенню.
Оскільки ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 1280 грн., тоді як їй належало до сплати судовий збір у розмірі 704,80 грн., сума 575, 20 грн. підлягає поверненню.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 223, 263, 265, 272, 280-283, 354, 355 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель в порядку набувальної давності - відмовити.
Зобов'язати управління державної казначейської служби у Зміївському районі Харківської області повернути ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір, надмірно сплачений у розмірі 575 (п'ятсот сімдесят п'ять) грн. 20 коп. за квитанцією №48 від 01.12.2017 у відділенні №70 АТ "УкрСиббанк".
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення повністю або частково безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення.
Рішення суду у повному обсязі складено 29.11.2018.

Суддя -