19.11.2018 Єдиний унікальний номер 205/9564/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 рокум. ДніпроСправа № 205/9564/13
2/205/1046/18

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

14.11.2013р. позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 50208С31 та № 50208С32 від 08.09.2008р. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 50208Z39АДРЕСА_1, яка розташована в м. Дніпро, ж/м Комунар, буд. 5-а, та належить відповідачу на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, під час проведення виконавчих дій.

Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та ОСОБА_2 08.09.2008р. укладено кредитні договори № 50208С31 та № 50208С32, згідно з умовами яких остання отримала кредитні кошти у загальному розмірі 540 209,20 доларів США на строк та умовах, передбачених договорами. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 50208Z39 від 08.09.2008р., згідно з умовами якого остання надала в іпотеку нерухоме майно квартиру № 96, яка розташована в м. Дніпро, ж/м Покровський, буд. 5-а. Водночас, у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитних договорів у позивача виникло право вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2014р. зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа ОСОБА_1, про визнання недійсними кредитних та іпотечних договорів (т.1, а.с.129-130).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.06.2014р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.09.2014р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа ОСОБА_1, про визнання недійсними кредитних та іпотечних договорів відмовлено (т.1, а.с.132-139).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2016р. відновлено провадження у даній справі.

Представником відповідача надані суду заперечення у справі, у яких він, посилаючись на Закон України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником позивача надано суду заяву, у якій він заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представником відповідача надано суду заяву, у якій він позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 08.09.2008р. між позивачем та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 50208С31, відповідно до умов якого, а також додаткових договорів № 50208С31-1 від 30.01.2009р., № 50208С31-2 від 17.08.2009р., № 50208С31-3 від 28.01.2010р., № 50208С31-4 від 12.02.2010р., № 50208С31-5 від 29.12.2011р., остання отримала кредитні кошти у розмірі 350 209,20 доларів США строком до 07.08.2033р. (т.1, а.с.20-51).

Також, 08.09.2008р. між позивачем та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 50208С32, відповідно до умов якого, а також додаткових договорів № 50208С32-1 від 17.08.2009р., № 50208С32-2 від 12.02.2010р., № 50208С32-3 від 29.12.2011р., остання отримала кредитні кошти у розмірі 190 000,00 доларів США строком до 07.09.2018р. (т.1, а.с.52-72).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2011р., яке набрало законної сили 12.07.2011р., стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором № 50208С31 від 08.09.2008р. в розмірі 3 064 687,83 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 345 428,20 доларів США, що еквівалентно 2 743 287,10 грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 25 031,47 доларів США, що еквівалентно 198 792,42 грн.; пеня у розмірі 122 608,27 грн., а також заборгованість за кредитним договором № 50208С32 від 08.09.2008р. у розмірі 1 723 100,01 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 183 332,33 доларів США, що еквівалентно 1 455 970,30 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 24 423,00 доларів США, що еквівалентно 193 960,13 грн., пеня у розмірі 73 169,50 коп. (т.2, а.с.23-25).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 рішення суду належним чином не виконують, внаслідок чого позивачем відповідно до розрахунку нараховані 3 % річних на суму заборгованості за кредитними договорами № 50208С31 та 0208С31 від 08.09.2008р. за період з 12.10.2015р. по 11.10.2018р. у загальному розмірі 46 365,72 доларів США (т.3, а.с.47-58).

Водночас стосовно нарахування позивачем відсотків та пені відповідно до умов кредитних договорів після ухвалення вищевказаного рішення суду, суд зазначає наступне.

Згідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що відповідачі умови кредитних договорів належним чином не виконували, позивач використав право дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни, а відтак право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові ОСОБА_5 Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04.07.2018р. та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 564/2199/15-ц (провадження № 61-2404св18 від 14.02.2018р.

Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині нарахування позивачем пені та відсотків за період після ухвалення рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2011р. у справі № 2-4486/11 про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитними договорами № 50208С31 та № 50208С32.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачем, ОСОБА_1, 08.09.2008р. укладено іпотечний договір № 50208Z39, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 13398 (далі Договір іпотеки), згідно з яким відповідачем в іпотеку передане нерухоме майно, а саме квартира № 96, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м Комунар, буд. 5-а, яка складається з: 1 коридор, 2 житлова, 3 житлова, 4 житлова, 5 кухня, 6 санвузол, І лоджія, ІІ балкон; загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м. (т.1, а.с.17-19).

За приписами статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення.

Також відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" (надалі - Закону про іпотеку), іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону про іпотеку).

Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку).

Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України.

Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов'язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Аналогічні правова позиція викладена в постанові ОСОБА_5 Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18.09.2018р.

Згідно з п.5.1 Договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання божником умов кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання боржником своїх зобовязань за кредитним договором, а у разі їх невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив передбачену ст. 35 Закону України «Про іпотеку» вимогу про усунення порушення відповідачу, яка була отримана останнім 13.11.2010р., проте доказів виконання такої вимоги відповідачем суду не надано.

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідно до ч.3 ст.33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п.5.2 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 5.3 цього договору, або будь-яким іншим чином відповідно до законодавства України, чинного на дату звернення стягнення, за вибором іпотекодержателя.

Згідно з ст.41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Зважаючи на невиконання позичальником основного зобовязання за вищевказаними кредитними договорами у позивача виникло право в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ч.1 ст.39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Згідно з п.п.б, п.5.3 Договору іпотеки звернення стягнення іпотекодержателя на предмет іпотеки, що не є державним майном, та задоволення вимог може здійснюватися у будь-який спосіб, на вибір іпотекодержателя, у тому числі іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки у будь-якій особі га підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку». При цьому, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, яка проводиться на час звернення стягнення відповідно до чинного законодавства України. Іпотекодержатель зобовязаний продати предмет іпотеки за найвищою ціною, яка запропонована будь-яким потенційним покупцем.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», суд доходить висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року у справі №6-61цс15.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Ленінського районного суд м. Дніпропетровська від 20.12.2017р. призначено у справі судово-технічну товарознавчу експертизу з метою встановлення ринкової вартості предмету іпотеки, станом на момент проведення експертизи, а саме: квартири, розташованої за адресою за адресою: м. Дніпро, ж/м КомунарАДРЕСА_2, яка складається з: 1 коридор, 2 житлова, 3 житлова, 4 житлова, 5 кухня, 6 санвузол, І лоджія, ІІ балкон; загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м.

Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 192-18, складеного 07.04.2018р., ринкова вартість спірної квартири станом на дату проведення експертизи склала 825 820,00 грн. (т.2, а.с. 190-212).

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки має бути здійснене за ціною, що не є меншою за оціночну 825 820,00 грн.

Стосовно посилань представника відповідача на Закон України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу для відмови у задоволенні позову суд зазначає наступне.

Зазначений закон був прийнятий з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобовязання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобовязань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України, пропонується мінімізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України і убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Частиною 1 цього Закону визначено, що протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири і 250 кв.м. для житлового будинку.

З огляду на ст.3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Таким чином, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом № 1304-VII, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Аналогічні правові висновки, викладено в постановах Верховного Суду України по справах № 6-58ц15 від 27.05.2015р., № 6-1196цс15 від 23.09.2015р. та № 6-2096цс16. від 10.06.2015р.

Враховуючи, що позичальнику були надані кредитні кошти в іноземній валюті, а також відсутність доказів того, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача та не використовується для постійного проживання, суд доходить висновку, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами, у звязку з чим така обставина є підставою для зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії вказаного Закону, а не підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, за змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до уточненої позовної заяви, а також інформації про виконавче провадження, яка наявна в матеріалах справи (т.2, а.с.27-74), на виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 2-4486/11 від 30.06.2011р. відкрито виконавче провадження, в ході якого реалізовано майно в рахунок погашення заборгованості.

Водночас, ані відповідач, ані його представник не звертались до суду з клопотанням про витребування інформації стосовно зміни розміру та складових заборгованості, стягнутої вищевказаним рішенням суду.

Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про достатність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та зупинення виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно з ч.6 ст.139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до висновку експерта, № 192-18 від 07.04.2018р. позивачем сплачено за проведення судово-технічної товарознавчої експертизи 3 958,80 грн.

Керуючись ст. ст. 15-16, 593, 598-601, 625, 1048, 1050 ЦК України, ст. ст. 33, 38, 39, 41 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264, 268ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами:

№ 50208С31 від 08 вересня 2008 року, яка станом на 21 лютого 2011 року складає 3 882 331,23 грн. та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 345 428,20 доларів США, що еквівалентно 2 743 287,10 грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 25 031,47 доларів США, що еквівалентно 198 792,42 грн., пеня у розмірі 122 608,27 грн. та 3 % річних за період у розмірі 29 201,55 доларів США, що станом на 11.10.2018р. еквівалентно 817 643,40 грн.;

№ 50208С32 від 08 вересня 2008 року, яка станом на 21 лютого 2011 року складає 1 723 100,01 грн. та складається ззаборгованості за кредитом у розмірі 183 332,33 доларів США, що еквівалентно 1 455 970,30 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 24 423,00 доларів США, що еквівалентно 193 960,13 грн., пеня у розмірі 73 169,50 коп. та 3 % річних за період з 12.10.2015р. по 11.10.2018р. у розмірі 17 164,17 доларів США, що станом на 11.10.2018р. еквівалентно 480 596,76 грн., -

звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 50208Z39 від 08 вересня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 13398, укладений між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (03125, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127, ) та ОСОБА_1 (28.07.1941р.н.; паспорт серія АЕ № 000905, виданий Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 14.11.1997р.; РНОКПП НОМЕР_1; зареєстрована за адресою: 49000, м. Дніпро, ж/м ПокровськийАДРЕСА_3) нерухоме майно, а саме: квартиру № 96, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж/м Покровський, буд. 5-а, яка складається з: 1 коридор, 2 житлова, 3 житлова, 4 житлова, 5 кухня, 6 санвузол, І лоджія, ІІ балкон; загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м., та належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не нижче 825 820,00 грн., на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, під час проведення виконавчих дій.

Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки квартири № 96, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж/м Покровський, буд. 5-а, до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (28.07.1941р.н.; паспорт серія АЕ № 000905, виданий Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 14.11.1997р.; РНОКПП НОМЕР_1; зареєстрована за адресою: 49000, м. Дніпро, ж/м ПокровськийАДРЕСА_3) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (03125, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127, ) судові витрати у розмірі 4 188,20 грн., які складаються з: судового збору у розмірі 229,40 грн. та витрат на проведення судової експертизи у розмірі 3 958,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2018 року.

СуддяОСОБА_7