АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №752/17355/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Плахотнюк К.Г.

07 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Семенюк Т.А., Шкоріної О.І.

секретаря судового засідання Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом та просила стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2:

заборгованість у розмірі 1 313 750, 00 грн. основного боргу;

пеню (0,3 за кожний день прострочення) у розмірі 1 131 138, 75 грн.;

штраф (10% від суми боргу) у розмірі 131 375, 00 грн.;

3% річних за безпідставне користування коштів у розмірі 30 990, 10 грн.;

інфляційні витрати за період з 31.12.15 по 12.10.16 у розмірі 178 431, 77 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2018 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08.06.2015, зареєстрованому в реєстрі № 742 у розмірі 2 785 685, 62 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6 890, 00 грн., що складає належну до стягнення суму в розмірі 2 792 575, 62 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції неповністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що однією з поважних причин не повернення грошових коштів у строк є те, що ОСОБА_2 досить довгий проміжок часу перебував за кордоном.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4067/2018
Зазначив, що сума позики була повністю повернута за договором позики від 08.06.2015 брату позивача - ОСОБА_6, який в свою чергу зобов'язувався їх передати ОСОБА_2, даний факт підтверджується розписками від 26.04.2016, 29.04.2016 та від 23.05.2016. Вказав, що відповідно до розрахунку пені за Договором остання перевищує подвійну ставку НБУ та строк в межах якого вона стягується понад шість місяців.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечувала проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленні про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є законним та обґрунтованим, а судовий збір підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

З таким висновком суду першої інстанції повністю не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.06.2015 між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 742. За умовами даного договору, ОСОБА_2 позичив у борг ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти (суму позики) у розмірі 1 313 750,00 грн., що по курсу НБУ на день укладення договору становило 62 500,00 доларів США, строком до 30.12.2015 (а. с. 8).

Сторони підтвердили, що позикодавець передав позичальникам, а останні отримали від нього грошові кошти у розмірі, що передбачені в п. 1 цього Договору на момент його оформлення (п. 3 Договору).

Відповідачі належним чином умови договору не виконали, позику не повернули, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка складається з: основного боргу за договором позики 1 313 750,00 грн., пеня у розмірі 1 131 138,75 грн. за період з 31.12.2015 по 12.10.2016, штраф, який складає 10 % від суми боргу в розмірі 131 375,00 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 30 990,10 грн. та індекс інфляції за період з 31.12.2015 по 12.10.2016 у розмірі 178 431,77 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальники, які підписали договір позики, погодились на його умови, повинні належним чином його виконувати.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 8 Договору позики, якщо позичальники своєчасно на першу вимогу або по закінченню терміну) не повернули суму позики відповідно до пункту 1 договору, вони зобов'язані сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пені у розмірі 0,3% процентів від простроченої суми за кожен день такого прострочення. Також у разі прострочення виконання зобов'язання позичальниками по сплаті позики, позичальники зобов'язані сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10 % від суми боргу.

На підставі викладеного можливо прийти до висновку про те, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; пеня; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом та штраф, який складає 10 % від суми боргу відповідно до умов договору.

Матеріали справи свідчать, що позичальники - ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 належним чином умови договору позики грошових коштів не виконали, у строк встановлений в договорі кошти не повернули, у зв'язку з чим у останніх виникла заборгованість у розмірі 2 785 685,62 грн., яка складається з: основного боргу за договором позики 1 313 750,00 грн., пеня у розмірі 1 131 138,75 грн. за період з 31.12.2015 по 12.10.2016, штраф, який складає 10 % від суми боргу в розмірі 131 375,00 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 30 990,10 грн. та індекс інфляції за період з 31.12.2015 по 12.10.2016 у розмірі 178 431,77 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення заборгованості із відповідачів в солідарному порядку на користь позивача правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість за договором позики була повернута повністю відповідно до розписок не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції та не можуть бути належним доказом для підтвердження даної обставини, оскільки в останніх не вказано, що кошти передаються саме в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 08.06.2015.

Посилання в апеляційній скарзі на не повернення грошових коштів у строк з підстав перебування ОСОБА_2 досить довгий проміжок часу за кордоном не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки дана обставина не звільняє від відповідальності щодо повернення заборгованості та не підтверджена відповідними документами.

Доводи апеляційної скарги про те, що пеня перевищує подвійну ставку НБУ та строк в межах якого вона стягується понад шість місяців не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 8 Договору позики, якщо позичальники своєчасно на першу вимогу або по закінченню терміну) не повернули суму позики відповідно до пункту 1 договору, вони зобов'язані сплатити на вимогу позикодавця суму боргу, а також пені у розмірі 0,3% процентів від простроченої суми за кожен день такого прострочення.

Отже, договором позики встановлений відповідний розмір пені, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Зазначений пункт договору у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому підлягає до виконання.

Розрахунок пені проводиться за формулою:

Сума пені = сума заборгованості х розмір пені х кількість днів прострочення / 100.

Таким чином, 1 313 750, 00 грн. х 0,3 % х 287 днів (з 31.12.2015 по 12.10.2016) / 100 = 1 131 138,75 грн.

Отже, колегія суддів перевірила розрахунок суду першої інстанції та вважає його правильним, у зв'язку з чим з відповідачів підлягає стягненню.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення солідарно з відповідачів судового збору.

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення судового збору з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року в частині солідарного стягнення судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 2 296,67 грн. з кожного.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11.06.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Т.А. Семенюк

О.І.Шкоріна