АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/79/18 Справа № 189/194/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 08 січня 2008 року між ними та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір DNNPG6, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику ОСОБА_2 кредит у розмірі 66.281 грн.25 коп. на термін до 08 січня 2027 року.

Зазначали, що за заявою позичальника від 02 липня 2008 року кредитний договір було переведено з валюти гривня у долар США та після сплати винагороди банку кредит склав 14.206 доларів США 41 цент, за сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості.

Вказували, що 08 січня 2008 року з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що вимоги договору виконали у повному обємі надавши обумовлені ним грошові кошти, а позичальник не виконує взятих на себе зобовязань, внаслідок чого станом на 19 листопада 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 65.585 доларів США 48 центів, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 14.183 долари США 93 центи; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13.624 долари США 03 центи; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 2.866 доларів США 12 центів; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 31.778 доларів США 32 центів; штрафу (фіксована частина) у розмірі 10 доларів США 46 центів; штрафу (процентна складова) у розмірі 3.122 долари США 62 центи, яку просять стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі від 29 грудня 2016 року позивач ставить питання про скасування рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2016 року та ухвалення нового рішення про задоволення їхніх позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачами допущено заборгованість, яка повинна бути стягнута, а рішення суду, яким у 2012 року було задоволено позов банку та в рахунок погашення заборгованості за цим же кредитним договором звернуте стягнення на майно, не виконане.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 08 січня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNNPG6, за яким відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 66.281 грн. 25 коп. на термін до 08 січня 2027 року та зобовязувався повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у встановлені строки.

За заявою відповідача ОСОБА_2 від 02 липня 2008 року кредитний договір №DNNPG6 від 08 січня 2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США.

Розмір кредиту після проведення конвертації, з урахуванням винагороди банку, склав 14.206 доларів США 41 цент зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Банк виконав умови кредитного договору надавши грошові кошти.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

В забезпечення виконання зобовязання за договором №DNNPG6 08 січня 2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2012 року, яке набрало чинності 04 травня 2012 року та чинне на даний час, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості станом на 25 серпня 2011 року за кредитним договором №DNNPG6 від 08 січня 2008 року в розмірі 5.160 доларів США 21 цент звернуто стягнення на квартиру №88, яка розташована у мікрорайоні «Орільський»,13 м.Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу за ціною не менше 88.375 грн. Було вирішено виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_2 з квартири №88 у мікрорайоні «Орільський»,13 м.Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.73-75).

До позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» було додано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що за спірним кредитним договором станом на 19 листопада 2015 року рахується заборгованість у загальному розмірі 65.585 доларів США 48 центів, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 14.183 долари США 93 центи; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13.624 долари США 03 центи; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 2.866 доларів США 12 центів; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 31.778 доларів США 32 центів; штрафу (фіксована частина) у розмірі 10 доларів США 46 центів; штрафу (процентна складова) у розмірі 3.122 долари США 62 центи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що є рішення суду про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором, а тому банку потрібно звертатися з позовними вимогами у порядку ч.2 ст.625 ЦК України, а отже даний позов вважав необґрунтованим.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст.11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України).

Ці підстави зазначені в ст.ст.599,600,601,604-609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Виходячи із системного аналізу ст.ст.525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що наявність судового рішення від 23 квітня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNNPG6 від 08 січня 2008 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін за ним та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права кредитора на отримання процентів за інші періоди, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

Тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позову саме з підстав наявності судового рішення.

В той же час, колегія суддів позбавлена можливості задовольнити заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги у звязку з наступним.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України (у редакції Закону чинній на час подання позову).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року у позивача були витребувані письмові докази по справі, кредитну справу за кредитним договором №DNNPG6 від 08 січня 2008 року, який було укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, та деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором у межах позовних вимог, довідку стосовно виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2012 року.

Також здійснено запит до Новомосковського районного суду Дніпропетровської області про надання цивільної справи №2-4554/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення.

Так з справи №2-4554/11 та рішенням за наслідками розгляду цієї справи вбачається, що банк 04 листопада 2011 року звернувся із позовом до ОСОБА_2, в якому зазначив що, станом на 25 серпня 2011 року за кредитним договором рахується заборгованість у загальному розмірі 5.160 доларів США 21 цент, з яких заборгованість за тілом кредиту 2.786 доларів США 56 центів, заборгованість за процентами 1.100 доларів США 32 центи, заборгованість з комісії 233 долари США 19 центів, заборгованість за пенею 1.040 доларів США 14 центів. На підтвердження даної суми заборгованості банком наданий детальний розрахунок та саме на підставі цього рахунку в погашення суми боргу було звернуто стягнення на квартиру.

З уточненого позову по даній справі від 19 вересня 2016 року вбачається, що банк ставить питання про стягнення у загальному розмірі 65.585 доларів США 48 центів, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 14.183 долари США 93 центи; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13.624 долари США 03 центи; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 2.866 доларів США 12 центів; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 31.778 доларів США 32 центів; штрафу (фіксована частина) у розмірі 10 доларів США 46 центів; штрафу (процентна складова) у розмірі 3.122 долари США 62 центи.

Тобто тіло кредиту, яке просить стягнути банк за тим же кредитним договором, є більшим та як наслідок цього збільшилась заборгованість за процентами та пенею, що є неправомірними, оскільки тіло кредиту є незмінним та не може збільшуватися.

Банком не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги саме у розмірі 65.585 доларів США 48 центів.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» саме у звязку з їх недоведеністю належними та допустимими доказами.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_4