Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 362/2739/15-ц

провадження № 61-8371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року у складі судді Кравченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Яворського М. А., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.

На обґрунтування заявлених вимог ПАТ «СК «Країна» посилалося на те, що 18 серпня 2013 року з вини ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої було пошкоджено автомобіль «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 21 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ним було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № ТЗ0008148, предметом страхування за яким були майнові інтереси ОСОБА_3, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням належним їй автомобілем «Hyundai Tucson». 25 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до нього із заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку з настанням страхового випадку. На підставі зазначеного договору добровільного страхування, звіту № 1810, рахунку № ВСВ0007881, рахунку № ВСВ0012172 та зібраних документів ним було прийнято рішення про визнання ДТП страховим випадком та виплату згідно із страховим актом № 49/29511/2.1.5.1, страховим актом № 49/29511/Д/2.1.5.1 та заявами ОСОБА_3 страхового відшкодування в розмірі 98 241,80 грн. Виплата такого відшкодування підтверджується платіжними дорученнями від 21 листопада 2013 року № 2674, від 17 січня 2014 року № 6, від 05 березня 2014 року № 482. Враховуючи наведене, товариство набуло право вимоги до винної особи. Відповідач у добровільному порядку не компенсував виплаченого страхового відшкодування. Тому ПАТ «СК «Країна» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 98 241,80 грн.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «Країна» майнову шкоду, заподіяну внаслідок виплати страхового відшкодування, в сумі 98 241,80 грн, а також 400 грн судових витрат, а всього - 98 641,80грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 982,42 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування потерпілій внаслідок вчиненого відповідачем ДТП та набув права вимоги до винної особи.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи. Відповідачем не надано суду своєї оцінки вартості відновлювального ремонту пошкодженого ним автомобіля, тому апеляційним судом відхилено його доводи про не визначення дійсного розміру шкоди внаслідок ДТП.

У серпні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд порушив норми процесуального права та не повідомив належним чином ОСОБА_1 про час і місце судового розгляду справи, що позбавило його можливості захистити свої права та законні інтереси стосовно визначення розміру відшкодуванню. ОСОБА_1 не погоджується з визначенням розміру майнової шкоди, завданої в результаті ДТП, оскільки страхова компанія не повідомила його про дату, місце і час проведення огляду пошкодженого автомобіля. При ухваленні оскаржуваного рішення судом не дотримано вимоги законодавства, неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають цим обставинам.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Васильківського міськрайонного суду Київської області.

У жовтні 2016 року ПАТ «СК «Країна» подало заперечення на касаційну скаргу, мотивовані тим, що відповідач був належно повідомлений про час та місце розгляду справи через оголошення у пресі, Оскільки він не з'явився у судове засідання, воно відбулося за його відсутності. Відповідачем не здійснено посилання на жоден доказ, який мав би істотне значення для правильного вирішення справи, усі його доводи ґрунтуються виключно на припущеннях. Відповідач не обґрунтував, як саме його присутність при огляді пошкодженого транспортного засобу могла вплинути на результати огляду, та не навів доказів того, що вартість робіт чи матеріалів, яка вказана в рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Едем-Авто» (далі - ТОВ «Едем-Авто»), не відповідає дійсності.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 362/2739/15-ц передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 979 ЦК України ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з частинами шістнадцятою, сімнадцятою статті 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 993 ЦК Українидо страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічне положення міститься у статті 27 Закону України «Про страхування».

Судами встановлено, що 21 лютого 2013 року між ПАТ СК «Країна» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № ТЗ0008148, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортом та додатковим обладнанням до нього «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску.

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2014 року у справі № 362/6540/13-к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 286 і частиною першою статті 289 Кримінального кодексу України. Цим вироком суду встановлено, що ОСОБА_1 18 серпня 2013 близько 22 год. 45 хв. керував технічно справним автомобілем «УАЗ-469Б» і рухався по 41 км + 980 м автодороги «Київ-Одеса» Васильківського району Київської області. Грубо порушуючи вимоги пунктів 1.5, 2.3.б, 2.9.а, 12.1 та 12.2 Правил дорожнього руху України, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, будучи неуважним під час вибору в установлених межах безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати транспортним засобом, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не обрав таку швидкість руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, скоїв наїзд на перешкоду у вигляді службового автомобіля ВДАІ «ВАЗ-21099», державний номерний знак 0103, який стояв на розділювальній смузі, з подальшим наїздом на автомобіль «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль «Сitroen C5» державний номерний знак 4614-ІТ 5, які стояли на крайній лівій смузі руху, створивши своїми діями небезпеку для руху, загрозу життю та здоров'ю водія автомобіля «Сitroen C5» ОСОБА_4, завдав майнових збитків.

Звітом від 06 вересня 2013 року № 1810, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Естімейт Плюс», визначено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1, складає 101 447,84 грн.

Згідно з ремонтною калькуляцією від 21 жовтня 2013 року № 181ОР вартість ремонту зазначеного автомобіля становить101 447,84 грн.

Ремонтні роботи пошкодженого автомобіля були виконані ТОВ «Едем-Авто», згідно з рахунком якого від 03 вересня 2013 року № ВСВ0007881 вартість проведених робіт становить 96 359,80 грн., відповідно до рахунку від 30 грудня 2013 року № ВСВ0012172 - 1 882 грн.

Страховим актом № 49/29511/2.1.5.1, затвердженим головою Правління ПАТ «СК «Країна» ОСОБА_5 20 листопада 2013 року, визначено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу і розмір страхового відшкодування за рахунком від 03 вересня 2013 року № ВСВ0007881 складає 96 359,80 грн.

Страховим актом № 49/29511/2.1.5.1, затвердженим директором з врегулювання ПАТ «СК «Країна» 05 березня 2014 року, визначено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу і розмір страхового відшкодування за рахунком від 30 грудня 2013 року № ВСВ0012172 ТОВ «Едем -Авто» складає 1 882 грн.

Згідно з платіжними дорученнями від 21 листопада 2013 року № 2674, від 17 січня 2014 року № 6, від 05 березня 2014 року № 482 ПАТ «СК «Країна» перерахувало ТОВ «Едем-Авто» 64 тис. грн, 32 359,80 грн та 1 882 грн відповідно, всього 98 241,80 грн.

22 квітня 2015 року ПАТ «СК «Країна» направило ОСОБА_1 претензію з пропозицією відшкодувати збитки в розмірі 98 241,80 грн.

Враховуючи, що внаслідок компенсації позивачем шкоди потерпілій у ДТП стороні, він набув право вимоги до винної у ДТП особи, а також - відсутність інших підстав для відмови у позові, суди дійшли правильного висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суми такої компенсації.

Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону і узгоджуються з нормами матеріального права.

Відповідно до статті 212Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам закону.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що призвело до неправильного з'ясування фактичних обставин та позбавило його можливості надати свої докази і заперечення на позов, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою.

Розгляд судом першої інстанції справи за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце її розгляду, не є підставою для скасування рішення, оскільки цей недолік був усунений апеляційним судом, який вирішив справу з участю представника відповідача. Тобто сторона відповідача мала можливість реалізувати всі свої процесуальні права.

У касаційній скарзі заявником не наведено доводів та не надано доказів порушення норм процесуального права апеляційним судом при перегляді справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою представника відповідача. Також не вказано, що перешкодило стороні відповідача реалізувати свої процесуальні права, спростувати висновки суду першої інстанції, надати відповідні докази, заявити клопотання тощо.

Доводи касаційної скарги щодо незгоди з визначеним розміром завданої шкоди також є необґрунтованими, оскільки заявником не надано доказів на їх підтвердження і не зазначено, яким чином присутність ОСОБА_7 при огляді пошкодженого транспортного засобу могла вплинути на визначення розміру відшкодування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року, у зв'язку із залишенням цих судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник С. О. Погрібний