Справа № 266/458/16-ц
Провадження№ 2/266/27/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2018 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Сараєва І.А.,
за участю секретаря Нетреба О.В.,
розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Другої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання договору дарування будинку недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, позов просили задовольнити. Позивачка зазначила, що відповідач у 2015 році сказав, що зніме її з реєстрації та віддасть до будинку престареліх, і вона пішла до нотаріусу, де дізналася, що в 2007 році оформила договір дарування свого будинку на користь сина, який раніше обіцяв їй допомагати, провести газ, привозити вугілля, продукти харчування, ліки, організовувати відпочинок надавати допомогу у розмірі 2000,00грн. та вона сину повірила, в неї маленька пенсія, на яку вона вийшла у березні 2006 року. Після виходу на пенсію вона продовжила працювати на інтелектуальній роботі до 01.04.2011 року. У 2007 році вона не працювала. З АМП вона була звільнена з комерційного відділу, в якому укладала договори з іноземними фірмами, займалася матеріально технічним забезпеченням порту. В 2007 році на підставі рішення суду вона розірвала шлюб, а у 2008 році отримала свідоцтво. 13 липня 2007 року при укладанні договору в нотаріальній конторі була вона та відповідач, а в коридорі була його дружина.
Відповідач ОСОБА_2, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, зауважив, що у 2007 році позивачка його мати, за договором дарування подарувала йому будинок № 58 у м. Маріуполі по вул. Дніпропетровській, який він не бажав приймати в дар, але позивачка наполягла та вони разом поїхали до нотаріуса, він був за кермом. Нотаріус задавав позивачці питання стосовно оформлення договору, вона відповідала, пояснила що будинок належить їй. Вони вивчили документи, підписали договір, було зазначено, що відбулася зміна власника будинку, потім позивачка поїхала на таксі до БТІ. В той період здоровя у ОСОБА_2 було добре, вона сама керувала автівкою, працювала на керівницькій посаді, стала хворіти з 2015 року. Договір дарування був проголошений, складений українською мовою. Він допомагав матері, але в них виникали негаразди, а з його дружиною в позивачки виник конфлікт. Просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, якій вважає пропущеним, у задоволенні позову відмовити.
Представник відповідача ОСОБА_5, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з підстав викладених у письмових запереченнях, у задоволенні позову просила відмовити.
Згідно пояснень допитаного судом свідка ОСОБА_6 судом встановлено, що позивачку вона знає з 1992-1993 року, яка працювала провідним інженером на автобазі. Відповідача знає тривалий час. Історію стосовно будинку вона дізналася наприкінці 2007 року. Вона відмовляла позивачку від укладання договору на довічне утримання. Позивачка у 2007 році погано себе почувала, її турбував сильний кашель, хворі ноги. З приводу укладання договору син звернувся до позивачки сам та остання погодилася, оскільки не могла сама утримувати будинок. В 2015 році почала говорити, що важко утримувати будинок, оскільки відсутня субсидія, т.я. вона подарувала будинок сину. З 2007 року по 2015 роки власницею будинку була ОСОБА_1, яка говорила, що ї син поїхав до Києва. Позивачка потребує допомоги, сама рубить дрова. У 2017 році вона від позивачки дізналася, що остання подарувала будинок сину, який у свою чергу буде утримувати її. Бачать один одного вони рідко, часто телефонують. До 1996 р. 1997р. вони разом працювали. У 2007 році не памятає де працювала позивачка, яка ніколи не скаржилась. Позивачка бажала позичити у неї гроші, але вона втратила роботу. Частіше вони розмовляють по телефону. Позивачка погано ходить, у неї було авто, поламане, але вона його продала біля 2 року тому. В 2007р. позивачка керувала авто. Говорила їй, що укладала договір довічного утримання. Зараз вона приносить позивачці їжу.
Допитана у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що позивачку знає з 8 річного віку, вони сусіди, спілкуються постійно, добре. Відповідача знає не дуже добре. Про угоду укладену у 2007 році стало відомо у 2015 році, коли трапився скандал. До цього на сина позивачка ніколи не скаржилася, говорила, що син пообіцяв зробити ремонт. Вона бачила, що син робив паркан. Позивачка перебуває у скрутному матеріальному становищі, в неї маленька пенсія. Сказала, що «переписала» будинок, а син пообіцяв її утримувати. У 2015 році позивачка дізналася, що підписала договір дарування. При укладенні угоди вона не була присутня, про договір їй відомо зі слів позивачки. З 2007р. по 2015р. позивачка сплачувала комунальні послуги за будинок. Керувала автівкою позивачка десь до 2012 року.
Згідно пояснень допитаного судом свідка ОСОБА_8 судом встановлено, що ОСОБА_1 вона знає тривалий час, у 2007 році вони також спілкувалися. Позивачка говорила, що уклала зі своїм сином договір довічного утримання у 2007р., а син пообіцяв провести газ. Субсидію позивачка не оформлювала, а в 2015 році дізналася, що оформила договір дарування. У 2011 році в позивачки ще був автомобіль, в гості вона до неї не ходить.
Згідно пояснень допитаного судом свідка ОСОБА_9 судом встановлено, що вона є невісткою позивачки. У 2007 році позивачка уклала з її чоловіком відповідачем по справі, договір дарування будинку, для того, щоб не залишитися без даху над головою. Позивачка сама збирала документи, договір оформлювали у нотаріуса. Стосовно стану здоровя позивачку турбує лише біль у суглобах. В той час позивачка працювала інженером у пароплавництві, на керівницькій посаді. Влітку 2007 року позивачка керувала авто, та керувала до 2015 року. В останнє бачились у суді по справі стосовно стягнення аліментів. На стан здоровя позивачка не скаржилася ніколи, тільки на біль у суглобах. Для укладала договору позивачка сама збирала документи, у день укладання вони її підвезли до Другої нотаріальної державної контори, позивачка і відповідач були у нотаріуса особисто, а вона чекала у коридорі. Вона чула, про договір дарування, нотаріус запропонував укласти заповіт, а позивачка наполягла, що бажає укласти договір дарування, оскільки це її єдиний син. На той час позивачка була на пенсії, але працювала, перебувала у шлюбі. Коли вони вийшла від нотаріуса, то вони сіли в авто і поїхали до них додому, відсвяткували та позивачка поїхала. На момент укладання договору позивачка все розуміла, нотаріус все їй розяснив. Вони з позивачкою спілкувалися, допомагали, ОСОБА_1 нічого не вимагала, їй було 56 років, в неї був чоловік. Вони не бажали розпоряджатися будинком, а бажали його зберегти, для того, щоб в позивачки залишилося житло. Позивачка мешкає у будинку.
Допитана у якості свідка ОСОБА_10 суду пояснила, що знає сторони. Позивачка розповідала, що син в неї один, позивачка поїхала до нотаріусу, а потім сказала, що тепер син хазяїн. Вона особисто в будинку не була. Відповідач в той час носив вугілля, шлакоблок у двір, у позивачки на той час було авто. Вони говорили про ремонт даху, та відремонтували його, повісили бойлер, побутову техніку дарував позивачці її син. А потім в них виник скандал, чому їй невідомо. Син сказав, що мати ображає його, тоді позивачці було 56 років, вона керувала авто, але скаржилась на біль у ногах. Влітку 2007р. працювала на пароплавництві, зав.складом. Десь у 2011-2012р.р. вийшла на пенсію, але працювала.
Представник третьої особи до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.
Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 13.07.2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку. Означений договір посвідчено державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за №3-868 (а.с. 3).
Посилаючись в позовній заяві на ч. 1 ст. 229 ЦК України, правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, як на підставу визнання правочину недійсним, позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до того, що вона є особою похилого віку, хворіє, потребує стороннього догляду і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, зазначено, що при укладанні договору дарування позивачка помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, які для неї мають істотне значення, та вважала , що нею фактично був укладений договір довічного утримання.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За правилами ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
За змістом зазначених статей Дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку Обдарованого, у свою чергу Обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод.
Разом з тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, ст. 744 ЦК України.
Відповідно до положень ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням
Зі змісту вказаної норми слідує, що помилка може бути визнана істотною, якщо вона стосується природи правочину, прав та обов'язків сторін тощо.
Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, відповідає усім вимогам закону.
У п.19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено ,що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину , стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Як вбачається із матеріалів справи та пояснень позивачки, в обґрунтування вимог ОСОБА_1, в числі інших обставин зазначала, що при укладенні договору дарування помилялася відносно правових наслідків договору, прав та обов'язків сторін, що на її думку є обставиною, що має істотне значення.
Як вбачається з п. 1, п. 11 Договору дарування, при його укладанні ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, склали цей договір про таке: даритель подарував, а обдарований прийняв в дар жилий будинок з належними до нього будівлями подвіря, що розташований в м. Маріуполі по вул. Дніпропетровській за № 58. Зміст статей 717, 719, 721, 727, 530 ЦК України сторонам нотаріусом розяснено (а.с. 3).
З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 15148586 від 06.07.2007 року, та технічного паспорту на житловий будинок № 58 по вулиці Дніпропетровській у м. Маріуполі від 25.06.2007р., судом також встановлено, що саме ОСОБА_1 зверталася до Маріупольського БТІ із заявою на видачу витягу стосовно спірного будинку, з приміткою «відчуждається жилий будинок А-1 з усіма будівлями та спорудами в цілому» та для виготовлення технічного паспорту (а.с. 4, 13-17).
Таким чином, наведені обставини свідчать, що при вчиненні 13 липня 2007 року правочину - договору дарування будинку, позивачка ОСОБА_1 не помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, згідно зазначених доказів мала намір на укладення саме договору дарування житлового будинку, а не іншого правочину.
Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка ОСОБА_1 на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє ім'я , прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування будинку.
Отже, твердження позивачки щодо незрозумілості природи договору, прав та обов'язки сторін є безпідставними. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Твердження позивачки про те, що вона, підписуючи договір, його не читала, теж не свідчать про помилку з її боку в розумінні ст. 229 ЦК України.
Крім того позивачка не надала жодних доказів про те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мали місце саме на момент вчинення правочину та що така помилка дійсно мала місце, яку саме істотну умову такої угоди вона неправильно сприймала, яким чином таке неправильне сприйняття вплинуло на її волевиявлення з огляду на те, що договір дарування є безвідплатним договором і мотиви укладення угоди не мають правового значення для вирішення спору про визнання недійсним договору з підстав його укладення внаслідок помилки.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 зазначала, що її помилка полягає в тому, що вона сподівалася на отримання після укладання договору матеріальної допомоги від свого сина, але такої від нього не отримала.
Однак, умови щодо встановлення обов'язку Обдаровуваного надавати Дарувальнику матеріальну допомогу , спірний договір не містить та містити не міг, оскільки є безоплатною угодою.
Крім того, з пояснень відповідача та пояснень свідка ОСОБА_9, вбачається, що позивачка, як Дарувальник, ніяких умов не ставила Одарованому, види матеріального забезпечення і догляду за нею не обумовлювались, будинок позивачка подарувала добровільно, нотаріусом був розяснений зміст договору дарування та його наслідки.
З пояснень свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, допитаних у суді, вбачається, що достеменно про природу укладеного між сторонами договору, їх права та обов'язки, свідкам не відомо. Позивачка у 2007 році, у період вчинення правочину, не мала тяжких захворювань, керувала власним авто, була працюючою пенсіонеркою.
Згідно з медичною довідкою серії ААБ № 359147, виданою міською поліклінікою № 2 від 03.08.2010 р., ОСОБА_12 придатна до керування транспортним засобом (а.с. 80).
За таких обставин суд вважає, що підстав для висновку, що оспорюваний договір укладений позивачкою в наслідок помилки не вбачається.
Посилання позивачки на ті обставини що вона має поганий стан здоров'я, невелику пенсію, продовжує проживати у житловому будинку, самі по собі не є підставою для визнання відповідного договору дарування недійсним і не свідчать про помилку щодо укладеної угоди в розумінні ст. 229 ЦК України.
З огляду на наведене, суд вважає, що позивач не надала доказів на підтвердження обставин, з якими пов'язувала свої цивільно-правові вимоги, а обставини, на які посилалась, не є достатніми для висновку про те, що ОСОБА_1, укладаючи договір дарування будинку, помилялася в природі договору, його умовах, своїх та відповідачів правах та обов'язків, і така помилка є істотною саме для позивачки як сторони угоди, тобто, для висновку про укладення оспорюваного договору внаслідок помилки і визнання його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.
Крім того, суд вважає, що позивачка з даними вимогами звернулася з пропуском строку. Вона була стороною договору дарування, договір укладався 13.07.2007р., у її присутності, вона розуміла значення своїх дій, діяла добровільно. З даним позовом звернувся до суду лише 15.02.2016 року. Поважних причин пропуску строку для звернення до суду з позовом судом не встановлено.
В абз.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_5 України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Так як позивачу відмовлено у задоволенні позову за недоведеністю, то відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності.
У звязку з вищевикладеними обставинами, суд приходить до висновку, що для визнання договору дарування від 13.07.2007р. недійсним немає жодних правових підстав.
Так як позивачу у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 130, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Другої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання договору дарування будинку недійсним - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Маріуполя до Апеляційного суду Донецької області у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення 18.06.2018 року.

Суддя Сараєв І. А.