Апеляційний суд Житомирської області
Справа №293/1487/15-ц Головуючий у 1-й інст. Бруховський Є. Б.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3, державний нотаріус Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати заповіт, складений її батьком ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, недійсним. В обґрунтування позову зазначала, що 11 лютого 2015 року її батько ОСОБА_5, склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів їй належну йому на праві власності квартиру № 29, що розташована за адресою: смт. Черняхів, вул. Калініна, 16-А, Житомирської області. 24 червня 2015 року ОСОБА_5 помер. З метою прийняття спадщини після смерті батька позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізналася, що вказаний заповіт скасовано та складено інший, яким все рухоме та нерухоме майно батько заповів відповідачці ОСОБА_2 Вказала, що її батько з 2014 року страждав численними захворюваннями, в тому числі і пухлиною головного мозку, в звязку з чим не міг сам читати та писати, а згодом і розуміти значення своїх дій, керувати ними. Враховуючи наведене, звернулася до суду із вказаним позовом.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не було взято уваги показання свідків, як підтвердження доводів позовної заяви, а призначена по справі судово-медична експертиза була проведена однобічно без належної медичної документації, яка мала б бути витребувана судом для повного та всебічного розгляду справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з положеннями ст. 1233 , ч. 2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Частиною 2 ст.1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.215,203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог встановлених ст. 203 ЦК України, а саме: зміст не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що за життя, ОСОБА_5 було складено заповіт від 11 лютого 2015 року, відповідно до якого, на випадок своєї смерті він заповів квартиру № 29, яка розташована за адресою: смт. Черняхів, вул. Калініна, 16-А, Житомирської області, своїй дочці ОСОБА_1 (т.1 а.с. 21).

В подальшому, 13 лютого 2015 року ОСОБА_5 звернувся до державного нотаріуса із заявою про скасування заповіту від 11 лютого 2015 року, а вже 17 лютого 2015 року склав новий - відповідно до якого на випадок своєї смерті заповів все своє майно належне йому на день смерті, в тому числі половину спірної квартири, своїй дружині - відповідачці ОСОБА_2 (т.1 а.с.55-56, 58-59).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-АМ № 320608 від 25 червня 2015 року ОСОБА_5 помер 24.06.2015 року (т.1 а.с.54).

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнано судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Оскільки позивачка вважала, що її батько на момент складання заповіту 17.02.2015 року не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, то за її клопотанням та у відповідності до положень ст.145 ЦПК України (в редакції Закону № 1618-ІV від 18.03.2004) по справі було призначено судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку експерта № 283-2016 від 16.08.2016 року, ОСОБА_5 за життя будь-якими психічними захворюваннями не страждав, психіатрами не спостерігався та за медичною допомогою до психіатрів не звертався. Після виявлення у нього, у вересні 2014 року, обємного утворення лівої тімяної ділянки головного мозку, був прооперований, в подальшому пройшов курс радикальної променевої терапії. За весь час спостереження наркотичних знеболюючих засобів не отримував. Під час огляду лікарем у січні та квітні 2015 року, підтверджувався попередній діагноз, призначалось симптоматичне лікування, будь-яких порушень з боку психіки не відмічалось. На день складання заповіту 17 лютого 2015 року ОСОБА_5 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с. 132-133).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, з урахуванням висновків судово-психіатричної експертизи у сукупності з показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність вимог позивачки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заявила клопотання про призначення по справі комплексної медико- психолого-психіатричної експертизи, виконання якої просила доручити експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз та ДУ «Головне бюро судово-медичних експертиз МОЗ України».

Клопотання мотивувала тим, що батько мав онкологічне захворювання у звязку з чим переніс операцію на тімяній ділянці головного мозку. Після цього йому інтенсивно вводились різні ліки, у тому числі сильнодіючі, проте проведеною експертизою не було встановлено, чи могли впливати за своїми медико-фармакологічними властивостями ліки і препарати, які застосовувалися при лікуванні хворого ОСОБА_5, проведення операції, набряк головного мозку, запаморочення, злоякісне новоутворення головного мозку на його психіку, волю та яким чином. Поряд з цим питанням, позивачкою було поставлено інші взаємоповязані питання з метою зясування - чи усвідомлював ОСОБА_5 за своїм психічним станом в момент складання заповіту (17.02.2015 року) значення своїх дій і чи міг керувати ними.

Апеляційним судом було задоволено клопотання і призначено по справі комплексну медико-психолого-психіатричну експертизу (т.1 а.с.233). Проте, як Київським міським центром судово-психіатричних експертиз так і ДУ «Головне бюро судово-медичних експертиз МОЗ України» неодноразово надсилались клопотання про уточнення доручень, неможливості виконання ухвали суду, оскільки питання знаходились поза межами компетенції лікарів судово-психіатричних експертів (т.1 а.с. 236,238,263,264).

Стороною позивача неодноразово питання уточнювались і справа направлялась повторно для проведення експертизи, однак листом Київського міського центру судово-психіатричних експертиз від 06.02.2018 року за № 207-01 Апеляційний суд Житомирської області остаточно повідомлено про неможливість проведення даної експертизи, оскільки вказана установа не проводить судово-медичні експертизи, а питання ухвали суду № 1 ( чи могли впливати за своїми медико-фармакологічними властивостями ліки і препарати, які застосовувалися при лікуванні хворого ОСОБА_5, проведення операції, набряк головного мозку, запаморочення, злоякісне новоутворення головного мозку на його психіку, волю та яким чином) знаходиться за межами компетенції судово-психіатричних експертів та психологів-судових експертів (т.2 а.с.35).

Відтак, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що її батько ОСОБА_5 під час складання заповіту 17 лютого 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст.375 ЦПК України).

З огляду на наведене підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.03.2018.

Головуючий Судді