ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5764/17
Провадження № 2/362/586/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Корнієнка С.В., при секретарі - Лагуті І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області об'єднану цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа - Васильківській міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області, про звільнення майна з під арешту, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» та Васильківській міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області, про визнання договорів дарування нерухомості недійсними,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогами про зняття арешту з належної йому на праві власності земельної кадастровий № НОМЕР_1, загальною площею 0,0977 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.06.2014 року відділу державної виконавчої служби Васильківського МРУЮ за виконавчим провадженням № 43757433, номер запису про обтяження 4770540 від 24.02.2014 року, та ухвали Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної республіки Крим від 24.02.2014 року по цивільній справі № 122/707/14-ц, номер запису про обтяження № 4770540 від 24.02.2014 року.

Відповідач за первісним позовом вимоги позову не визнав та звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договорів дарування від 14.10.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасною Т.М., між позивачем та його батьком, третьою особою, за реєстровими № 2800 та № 2804, будинку по АДРЕСА_1, та земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_1, на який він розташований, недійсними.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Представник позивача за зустрічним позовом просив його задовольнити.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про задоволені первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.ч.1 і 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ст.ст.2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається з положень ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до вимог якого обтяження припиняється шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Виходячи з положень п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6.11.2009 року, за положеннями ст.ст.215 і 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст.1 і 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із положеннями ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту с.ст.203 і 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом положень ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із положеннями ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з положень ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі та є однією з вимог, необхідних для чинності правочину.

Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Судом достовірно встановлено, що позивач за первісним позовом є власником житлового будинку та земельної ділянки за кадастровим № НОМЕР_1, загальною площею 0,0977 га, на підставі договорів дарування нерухомості, за реєстровими № 2800 та № 2804 від 14.10.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасною Т.М.

У відповідності до витягу з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, вбачається записи про обтяження на земельну ділянку, кадастровий № НОМЕР_1, площею 0,0977 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, по АДРЕСА_1:

?за № 4770540 за рішенням реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим («АРК»), індексний № 11149600 від 24.02.2014 року здійснений на підставі рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя, АРК, по цивільній справі № 122/707/14-ц від 24.02.2014 року;

та

?за № 6322929 за рішенням реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, індексний № 14419929 від 14.07.2014 року, здійснений на підставі постанови Васильківського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області від 23 червня 2014 року (виконавче провадження ВП № 43757433).

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що зазначені вище договори дарування від 14.10.20132 року, за реєстровими № 2800 та № 2804, є фіктивними правочинами, оскільки на момент укладання даних правочинів, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 мав зобов'язання перед кредиторами, в тому числі перед заявником ОСОБА_2 на загальну суму 156 164 784, 13 грн. та 1 852 086,19 доларів США. При цьому, за зобов'язаннями перед ОСОБА_2 боржник отримав вимогу від 29.07.2013 року з терміном сплати до 06.08.2013 року та повідомлення про заміну кредитора, направлене йому 08.08.2013 року.

Положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року, під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так із умовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Як вбачається з ухвали Залізничного районного суду м. Сімферополя АРК від 24 лютого 2014 року по цивільній справі № 122/707/14-ц, в порядку забезпечення цивільного позову представника позивача ОСОБА_2, був накладений арешт на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1, площею 0,0977 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, по АДРЕСА_1.

У зв'язку з чим, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими, тоді як вимоги зустрічного позову щодо визнання договорів дарування нерухомості недійсними є безпідставними, оскільки фактичне відчудження нерухомості відбулося до відповідного накладення на нього арешту, та сторони правочину виявили вільне волевиявлення щодо його укладення, а тому, виходячи з вищенаведеного, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Суд критично ставиться до стверджень представника позивача за зустрічним позовом про фіктивність спірних правочинів, оскільки їх вчинення відбулося до арешту судом.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.13,14,76-82, 95, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.12,14,16, 203, 215,216, 229, 317, 319, 321, 391, 638, 717 ЦК України, суд,-

в и р і ш в:

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати записи про обтяження на земельну ділянку, кадастровий № НОМЕР_1, площею 0,0977 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, по АДРЕСА_1:

?№ 4770540 за рішенням реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим («АРК»), індексний № 11149600 від 24.02.2014 року здійснений на підставі рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя, АРК, по цивільній справі № 122/707/14-ц від 24.02.2014 року;

?№ 6322929 за рішенням реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, індексний № 14419929 від 14.07.2014 року, здійснений на підставі постанови Васильківського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області від 23 червня 2014 року (виконавче провадження ВП № 43757433).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.