АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2752/18 Справа № 200/4631/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування та зобовязання не чинити перешкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування та зобовязання не чинити перешкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу та відповідачу належить на праві власності по 1/2 частині квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією визначити режим користування спірною квартирою, але завжди отримував відмову та вимоги залишити квартиру. Для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою позивач звертався до Бабушкінського РВ, але йому було відмовлено в притягненні відповідача до відповідальності, посилаючись на цивільно-правовий характер даного спору.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: встановити порядок користування квартирою № 7, яка розташована у м. Дніпропетровськ, вул. Карла Лібкнехта, 14, виділивши в користування ОСОБА_2 приміщення 5 житлової кімнати площею 10,1 к.в.м, приміщення 6 житлової кімнати площею 8,6 кв.м.; ОСОБА_3 приміщення 4 жилової кімнати площею 8,5 кв.м., приміщення 7 житлової кімнати площею 14,6 кв.м. з суміжним приміщенням 8 балкон площею 1,9 кв.м.; залишити в загальному користуванні приміщення 1 коридор площею 7,2 кв.м., приміщення 2 коридор площею 1,9 кв.м., приміщення 3 шафа площею 1,1 кв.м., приміщення 9 балкон, площею 1,8 кв.м., приміщення 10 кухня площею 6,5 кв.м., приміщення 11 ванна площею 2,0 кв.м., приміщення 12 вбиральня площею 1,1 кв.м., приміщення 13 кладова площею 1,1 кв.м. Зобовязати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні приміщенням 5 житлової кімнати площею 10,1 к.в.м, приміщення 6 житлової кімнати площею 8,6 кв.м.; а також місцями загального користування приміщення 1 коридор площею 7,2 кв.м., приміщення 2 коридор площею 1,9 кв.м., приміщення 3 шафа площею 1,1 кв.м., приміщення 9 балкон, площею 1,8 кв.м., приміщення 10 кухня площею 6,5 кв.м., приміщення 11 ванна площею 2,0 кв.м., приміщення 12 вбиральня площею 1,1 кв.м., приміщення 13 кладова площею 1,1 кв.м.АДРЕСА_2, яка розташована у м. Дніпропетровськ, вул. Карла Лібкнехта, 14.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 2 липня 2013 року у справі № 403/10797/12, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, є власниками по 1/2 частини квартири № 7, яка розташована у м. Дніпропетровськ, вул. Карла Лібкнехта, 14 кожний.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що після виконання рішення суду про його вселення у спірну квартиру відповідач чинив перешкоди у користуванні ним своєю частиною квартири. Також, не надано доказів звернення позивача до Бабушкінського РВ з цього приводу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Доводи ОСОБА_2 про те, що в результаті протизаконних дій відповідача він не має можливості користуватися спірною квартирою, колегія судів вважає безпідставними, оскільки, він не надав суду належних і допустимих доказів про порушення свого права на проживання в спірній квартирі.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу порядку користування вказаною квартирою, загальна площа якої складає 62,9 кв.м.

В ході розгляду справи позивачем не було надано доказів того, що між позивачем та відповідачкою склався певний порядок користування квартирою. Також не надано доказів щодо врегулювання даного питання шляхом направлення позивачем на адресу відповідачці пропозицій щодо певного порядку користування.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950р.), кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла.

Згідно ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутністю згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Згідно ст. 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до правил ст. 155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування квартирою.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у правах за позовами про захист права приватної власності", судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Крім того, при визначенні порядку користування, суд має враховувати рівність розміру часток сторін.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегією суддів не приймаються до уваги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не доведено заявлені вимоги, а також за вказаних обставин вважає їх передчасними.

Згідно з частиною 2 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Позивачем в апеляційній скарзі не наведено підстав, яким чином зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, що не позбавляє позивача права звернутись з аналогічними вимогами до суду.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 147, п.3 розділом XII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів, ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

ОСОБА_4