Номер провадження: 22-ц/785/4341/18
Номер справи місцевого суду: 520/4872/16-ц
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування про виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на користування жилим приміщенням, визнання ордеру недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2018 року (суддя Калашнікова О.І.),

встановив:

В квітні 2016 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради (далі - Київська районна адміністрація ОМР) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_1 разом з усіма проживаючими особами без надання іншого житла, стверджуючи, що відповідач зайняв житлове приміщення без правових підстав.

Під час судового розгляду справи позивач надав заяву про уточнення позову (29.08.2017 року) і вимагав виселити з вищевказаної квартири без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2, ОСОБА_3 з малолітньою ОСОБА_4, 2016 року народження, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста Одеси та перебуває в оперативному управлінні МРА ОМР.

Зазначено, що раніше у квартирі АДРЕСА_1 проживала громадянин ОСОБА_8, на яку було відкрито особовий рахунок та після її смерті на інших осіб не переоформлювався.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 померла.

Після її смерті у спірній квартирі мешкають без реєстрації та правовстановлюючих документів ОСОБА_2, ОСОБА_3 з малолітньою ОСОБА_4

Вказана квартира не приватизована та належить місцевим радам, основним квартиронаймачем квартири була ОСОБА_8 (актовий запис про смерть №12691, вчинений 10.12.2015 року).

16 лютого 2016 року ОСОБА_2 було направлено листа Київської районної адміністрації ОМР про надання до юридичного відділу адміністрації документів, підтверджуючих правові підстави вселення ОСОБА_2 до зазначеної квартири з наданням копії паспорту з відміткою щодо реєстрації за зазначеною адресою, проте зазначену законну вимогу адміністрації відповідач до теперішнього часу не виконав та не звільнив спірне приміщення.

Посилаючись на порушення прав власника, позивач просив суд виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 з малолітньою ОСОБА_4 із займаного житлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та стягнути судові витрати.

Правові підстави позову позивач не змінював. В судовому засіданні представник Київської районної адміністрації ОМР позов підтримав.

Представник ОСОБА_2 позов не визнала і 12.09.2016 року заявила зустрічні позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 в м. Одесі.

Після уточнення 22.03.2017 року зустрічного позову в судовому засіданні представник ОСОБА_2 вимагала встановити факт проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_8, померлою ІНФОРМАЦІЯ_6 і з ОСОБА_9, померлою ІНФОРМАЦІЯ_7 в спірній квартирі з дня народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня смерті бабусі ОСОБА_8; визнати ОСОБА_2 членом сім'ї ОСОБА_8, визнати за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1; визнати недійсним ордер, виданий Київською районною адміністрацією ОМР на ім'я ОСОБА_5 на право вселення в квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2018 року позов Київської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН невідомий, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 - з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на користування жилим приміщенням, визнання ордеру недійсним задоволено частково.

Визнано недійсним ордер на жиле приміщення АДРЕСА_1 виданий Київською районною адміністрацією 02.08.2016 року на ім'я ОСОБА_5.

У задоволенні іншої частини зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду частково оскаржує в апеляційному порядку представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_7

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову Київської районної адміністрації ОМР та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, визнавши останнього членом сім'ї померлої ОСОБА_8 та визнавшиза ОСОБА_2 право користування зазначеним жилим приміщенням.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним ордеру на жиле приміщення АДРЕСА_1 виданий Київською районною адміністрацією 02.08.2016 року на ім'я ОСОБА_5 не оскаржено і в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на те, що судом першої інстанції невірно застосовано ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, оскільки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 вселився в спірне жиле приміщення, як член сім'ї наймача з народження у зв'язку з чим на нього не розповсюджується дія зазначеної частини статті, а з позовом про позбавлення його права відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки ніхто не звертався. Також апелянт посилається на порушення судом першої інстанції рішень Європейського суду з прав людини.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Представник Київської районною адміністрацією Одеської міської ради проти задоволення апеляційної скарги заперечував, про що надав відповідний відзив, яким просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник Київської районною адміністрацією Одеської міської ради пояснив, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 свого часу не реалізував своє право на реєстрацію в спірній квартирі через те, що не отримав цивільний паспорт громадянина України то він не є особою, яка в належному порядку набула право на житло.

Представник третіх осіб - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечував про що надав відповідний відзив.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив її задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзивах, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначеним вимогам закону судове рішення у повній мірі не відповідає.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами визнано, що ОСОБА_2 є онуком основного квартиронаймача ОСОБА_11, в 1991 році правомірно заселився до квартири АДРЕСА_1 і користувався житловим приміщенням до 2011 року, по досягненню 16 років ОСОБА_2 не отримав паспорт громадянина України, а по досягненню 18 років ОСОБА_2 не оформив реєстрацію за місцем фактичного проживання.

В 2011 році за вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 було затримано і вироком Київського райсуду м. Одеси від 21.05.2012 року засуджено до 3-х років позбавлення волі.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції вважав не доведеним, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_2 повернувся до спірної квартири і постійно в ній проживав, посилаючись на слідуючи докази, а саме, що квартиронаймач ОСОБА_11 заперечувала проти проживання ОСОБА_2 в цій квартирі - лист керівника Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області (т.1 а.с.95), лист директора КП «ЖКС «Вузівський» (т.1 а.с.91), лист Департаменту надання адміністративних послуг (т.1 а.с.88).

Відсутність у ОСОБА_2 реєстрації за спірним житловим приміщенням, пояснення свідків, акт обстеження квартири (т.1 а.с.157), рахунки - повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг (заборгованості по сплаті послуг складала станом на 2016 рік 27150 грн), відсутність доказів того, що ОСОБА_2 був присутнім і приймав участь у похованні бабусі ОСОБА_11

А тому зробив висновки про те, що ОСОБА_2 в квартирі з 2014 року постійно не проживав (з липня 2017 року ОСОБА_2 перебуває під вартою і звинувачується у вчиненні кримінального правопорушення).

Щодо права на користування спірним житловим приміщенням у ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази, що ОСОБА_3 заселилась до квартири АДРЕСА_1 за життя основного квартиронаймача ОСОБА_11 і з її письмової згоди. Наявність у ОСОБА_3 реєстрації за іншим місцем суд, враховуючи акт обстеження дійшов висновку про її незаконне проживання за вказаною адресою.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 незаконно займають квартиру АДРЕСА_1, тому у відповідності до положень ст. 109 і ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР підлягають виселенню з квартири без надання іншого житла.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги Київської районної адміністрації ОМР, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в зв'язку чим задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому обґрунтувань та відповідних норм права щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 рішення суду не містить.

Разом з тим, повністю погодитись з такими висновками суду, судова колегія не може, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд під час прийняття рішення вирішує питання про те, яка правова норма підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і цей факт ніким не заперечувався ОСОБА_8 відповідно до контрольного талону до ордера №1292 серії ПР від 21.09.1970 року отримала та вселилась до квартири АДРЕСА_1 в складі сім'ї: чоловіка ОСОБА_12 та доньки ОСОБА_13 (т.1 а.с.57).

Квартира АДРЕСА_1 є не приватизованою, основним квартиронаймачем квартири була ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 - актовий запис про смерть №12691, вчинений 10.12.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса міського управління юстиції.

Родинний зв'язок ОСОБА_2 з ОСОБА_13 (ОСОБА_13) та ОСОБА_8 підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвом про народження ОСОБА_13 від 28.08.1970 року НОМЕР_2 (т.1 а.с.56) свідоцтвом про народження ОСОБА_2 від 29.08.1991 року НОМЕР_3 (т.1 а.с.21, 28).

Після смерті матері - ОСОБА_13, ОСОБА_2 залишився проживати в зазначеної квартирі разом з рідною бабусею - ОСОБА_11

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Оскільки за змістом ст. ст. 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають право користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо ця особа зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що поняттям родичі, яке вживається в Сімейному кодексі України, охоплюються такі особи: баба, дід, прабаба, прадід, повнорідні брат і сестра.

Встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 вселився в спірне жиле приміщення, як член сім'ї наймача, як малолітня особа до матері ОСОБА_13, яка була зареєстрована та постійного проживала за адресою: АДРЕСА_1, як член сім'ї наймача ОСОБА_8

Вселення та реєстрація за спірною адресою ОСОБА_2 підтверджуються доказами, що містять матеріали справи, а саме: карткою за формою А та Б, довідкою (виписка з будинкової книги про склад сім'ї та прописку) від 18.12.2006 року (т.1 а.с.29), довідкою від 07.05.2007 року (т.1 а.с.30), довідкою (з місця проживання про склад сім'ї і реєстрації) від 22.09.2011 року за №1319 (т.1 а.с.31), довідкою (з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію) від 01.12.2014 року за №1769 (т.1 а.с.32), які були видані дільницею №4 КП «ЖКС «Вузівський», з зазначенням вихідних номерів та дат видачі, які в оригіналі були дослідженні судом, квитанціями про нарахування та сплату комунальних платежів, платежів за спожиті газ, електроенергію, послуг з надання теплопостачання, водопостачання, вивіз сміття за вказаною адресою на трьох осіб, а після смерті ОСОБА_13 на двох осіб, карткою «профилактических прививок ребенку» завіреною печаткою Київською дитячою поліклінікою (т.1 а.с.78), довідкою з Одеської загальноосвітньої школи №80 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради, відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_2 проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.55), приговором Київського районного суду від 21.05.2012 року по кримінальній справі №1-825/11 (т.1 а.с.67-76), викликом до кримінально - виконавчої інспекції за вих. №3209 від 15.07.2016 року (т.1 а.с.77), знаходження в вказаної квартирі особистих речей позивача, показаннями свідків.

Судова колегія вважає зазначені докази належними та допустимими, спростовуючих доказів чинності зазначених доказів іншими сторонами до суду не надано.

Також судова колегія не може погодитись з неприйняттям до уваги судом першої інстанції показання свідків через їх родинний зв'язок з ОСОБА_2 та не надання оцінки показанням інших свідків, які підтвердили факт вселення ОСОБА_2 з народження та постійного проживання його за вказаною адресою, за виключенням часу, коли він знаходився в місцях позбавлення волі, факт його повернення до спірної квартири та постійного проживання в ній як до смерті бабусі так після.

Зазначені особи є сусідами ОСОБА_2, були зареєстровані та проживають по теперішній час за вказаними ними адресами станом на 1991 рік, тобто на момент народження та вселення ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є сестрами померлої ОСОБА_8 та відповідно рідними тітками ОСОБА_2, які, також пояснили, що грошову допомогу отримали вони, у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_2 паспорта громадянина України, а похованням займався саме онук.

Свідок ОСОБА_16 була класним керівником ОСОБА_2 в школі з 5 по 9 клас та особисто відвідувала його дома, спілкувалась з бабусею за їх адресою проживання.

Одночасно, судова колегія критично відноситься до встановленого судом першої інстанції факту, що ОСОБА_8 заперечувала проти проживання відповідача за первісним позовом в спірній квартирі, який встановлений на підставі листа директора КП «ЖКС «Вузівський» та керівника Київського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області з яких вбачається, що вони містять інформацію, яка була отримана з усних розмов з квартиронаймачем ОСОБА_8

Будь - яких письмових звернень, скарг, позовних заяв та рішень суду з боку ОСОБА_8 відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки до суду не надавались та не досліджувались.

За таких обставин відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_2 особою, яка незаконно зайняла квартиру АДРЕСА_1 та як наслідок не підлягає застосуванню до дійсних правовідносин ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст. 106 ЖК УРСР в разі смерті наймача право на визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму належить будь - кому з повнолітніх членів сім'ї.

Отже, відсутність в картотеці реєстраційного обліку ГУ МВС України в Одеській області інформації про реєстрацію ОСОБА_2 відповідно до чинного законодавства України за вказаною адресою обумовлена тим, що ОСОБА_2 не отримував відповідно до діючого законодавства при досягненні 16 років паспорт громадянина України в якому при оформленні ставиться відповідна відмітка.

Разом з тим, не отримання паспорту громадянина не позбавляє його раніше отриманого права на житло при його реєстрації з народження.

Спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 в якій він постійно проживає тривалий час з дня народження і тому його право проживання та користування нею захищено гарантіями Конституції України та ст. 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, а крім того, іншого місця проживання та реєстрацій ні у ОСОБА_2 ні у його матері ОСОБА_13 ніколи не було, а тому жодного нерухомого майна куди б він міг переїхати у останнього немає.

Посилання суду першої інстанції на заборгованість, яка виникла через несплату комунальних послуг не може бути підставою для виселення останнього на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, оскільки відповідні підприємства та установи не позбавлені права звернутися за захистом свого порушеного права до суду із вимогою про стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 3, 19 Конституції України права та свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно положень статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Водночас пунктом 4 статті 311 ЦК України гарантовано, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В порушення частини 4 статті 10 ЦПК України, п. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд не застосовував при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За правовою позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Зазначене, покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

У в рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) була висловлена правова позиція стосовно поняття житла та можливості виселення з нього, оскільки заявники були позбавлені адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло.

Отже, міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Між тим, розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

Також, у п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір в частині задоволення позову Київської районної адміністрації ОМР про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та відмови ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на користування спірним жилим приміщенням, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 263 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, не встановив усіх обставин, які мають значення для вирішення справи, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає до застосування та не дав їм належної оцінки.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин в цій частині, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Одночасно, посилання представника третіх осіб на витяг з ЄРДР від 13.06.2018 року, талон повідомлення від 12.06.2018 року не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджують факту скоєння ОСОБА_2 відповідного злочину та не спростовує висновків апеляційного суду щодо встановлених обставин справи.

При цьому, рішення суду першої інстанції про виселення зі спірного приміщення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідає зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору в частині оскарження, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з Київської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 8 245,01 грн. (551,20 грн.+1920,00 грн.+5773,81 грн.) (т. 1 а.с.37, 137, т.3 а.с.79).

Керуючись ст. ст. 141, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2018 року за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради в частині виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

В інший частині рішення суду першої інстанції за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради залишити без змін.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2018 року за зустрічним позовом ОСОБА_2 в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на користування жилим приміщенням скасувати, ухвалити нове.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ОСОБА_8, померлою ІНФОРМАЦІЯ_6, згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_4 від 10.12.2015 року та ОСОБА_9, померлою 02.02.2004 року, згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_5 від 04.02.2004 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня смерті ОСОБА_8.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 членом сім'ї наймача ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6, згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_4 від 10.12.2015 року, як наймача квартири за адресою: АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування жилим приміщенням жилою площею 30,20 кв.м., що складається з двох кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на умовах наймача.

Стягнути з Київської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 8 245,01 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 29.11.2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець