Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 308/4250/14-ц

провадження № 61-6384зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів - Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»

представник позивача - Іляш Андрій Андрійович,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув заяву ОСОБА_2про перегляд ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Мазур Л. М.,

Завгородньої І. М., Червинської М. Є., у справі за заявою ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 04 грудня 2015 року позов публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі ПАТ «Фідобанк», банк) до ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 16 жовтня 2008 року у розмірі 73 018,77 грн та 730,19 грн судового збору.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою, у якій просила розстрочити виконання вказаного судового рішення у межах виконавчого провадження за наступним графіком: рівними щомісячними платежами з 15 березня 2016 року до 15 січня 2022 року по 1 000 грн, а

15 лютого 2022 року - 748,77 грн, всього 73 748,77 грн.

Заява мотивована тим, що 14 лютого 2016 року міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції (далі - MB ДВС Ужгородського МУЮ) відкрив виконавче провадження за виконавчим листом, виданим Ужгородським міськрайонним судом

від 14 січня 2016 року на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 грудня 2015 року про стягнення з

ОСОБА_2 на користь банку заборгованості по кредитному договору. Разом з тим, ОСОБА_2 вказане рішення суду виконати не може, оскільки перебуває у скрутному матеріальному становищі, є пенсіонером та хворіє, у звязку з чим просила задовольнити заяву.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11 січня 2017 року заяву задоволено частково.

Розстрочено виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду

від 04 грудня 2015 року у справі № 308/4250/14-ц на строк 63 місяці рівними щомісячними платежами по 1 000 грн, а в останній місяць 748,75 грн, починаючи з лютого 2017 року до квітня 2022 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положення статті 373 ЦПК України та виходив з того, що особливі сімейні обставини, які зумовлені станом здоров'я заявника та її чоловіка, їх матеріальне становище, утруднюють виконання судового рішення, оскільки вони є пенсіонерами та на їх утриманні перебуває донька і онука, яка хворіє.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Фідобанк» задоволено, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 11 січня 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у заяві про розстрочення виконання судового рішення заявником не наведено обставин, які мають характер особливих або виняткових, які б надавали підстави для розстрочення виконання рішення суду відповідно до вимог статті 373 ЦПК України, оскільки наявність у боржника майна (автомобіля), який може бути реалізований, дає підстави вважати, що рішення суду може бути виконано. Крім того, судом враховано, що ПАТ «Фідобанк» перебуває у процесії ліквідації до 19 липня 2018 року, що у майбутньому унеможливить виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

ПАТ «Фідобанк» рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Ухвалу суду апеляційної інстанцій залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють. Заявником не наведено обставин, які мають характер особливих або виняткових, які б надавали підстави для розстрочки виконання рішення суду відповідно до вимог статті 373 ЦПК України, оскільки наявність у боржника майна (автомобіля), який може бути реалізований, дає підстави вважати, що рішення суду може бути виконано.

30 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень), а саме - неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права - статей 3, 4, 13 ЦК України та статті 373 ЦПУ України (в редакції, яка діяла на час подання заяви про перегляд судових рішень), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування зазначених норм матеріального права заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2013 року у справі № 6-50412св12 за заявою про відстрочку виконання рішення суду щодо припинення права на частку в спільному майні та виплату грошової компенсації, в якій, на її думку зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому, зокрема, у вказаній справі суд касаційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду апеляційної інстанції, фактично допустив розстрочення рішення суду про стягнення заборгованості, яка у два рази більша, ніж у даній справі.

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати ухвалені у справі рішення судів апеляційної та касаційної інстанції із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

На підставі підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, заява про перегляд судових рішень передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи та додані до неї матеріали, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обрості від 04 грудня 2015 року у цивільній справі № 308/4250/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фідобанк» 73 018,77 грн заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2008 року та 730.19 грн. сплаченого судового збору.

На виконання вказаного рішення суду 14 січня 2016 року було видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання.

Постановою державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ

від 15 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа.

ОСОБА_2 сплатила стягувачу на виконання рішення суду від 4 грудня 2015 року 11 000 грн, у зв'язку з чим, загальний розмір заборгованості на виконання рішення суду станом на січень 2017 року складав 62 748,75 грн.

Постановляючи ухвалу про розстрочення виконання вказаного рішення суду, суд першої інстанції з урахуванням встановлених у справі конкретних обставин та доказів, якими підтверджувалось наявність у боржника сімейних обставин, що утруднювали виконання судового рішення про стягнення заборгованості, зокрема, хворобу боржника та членів її сім'ї, суд вважав за можливе задовольнити заяву ОСОБА_2 частково та розстрочити виконання рішення на строк 63 місяці рівними щомісячними платежами.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про розстрочення виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені місцевим судом обставини не мають характер особливих або виняткових, у зв'язку із чим не є підставами для розстрочення виконання рішення суду, відповідно до статті 373 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) та, встановивши наявність у боржника майна (автомобіля), який може бути реалізований, дійшов висновку, що рішення суду може бути виконано.

Суд касаційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду, констатував правильність встановлення і надання оцінки апеляційним судом характеру обставин, на які посилалася заявник, як на підставу розстрочення виконання рішення суду та дійшов висновку про неможливість віднесення цих обставин до категорії особливих або виняткових, що давало б підстави для застосування положень статті 373 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII).

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2013 року у справі №6-50412св12, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду апеляційної інстанції про розстрочення виконання рішення суду виходив з того, що майновий стан боржника і перебування на її утриманні малолітньої дитини, від сплати аліментів на утримання якої стягувач ухиляється з 2008 року, не дають можливості заявнику одночасно виплатити всю суму грошової компенсації за частку у спільному майні і є підставами для розстрочки виконання рішення суду.

З порівняння змісту наведеного вище судового рішення вбачається, що обставини, встановлені судами у цьому рішенні є відмінними від обставин, встановлених у справі, яка переглядається, зокрема, що стосується характеру обставин, наведених заявниками на підтвердження підстав для розстрочення виконання судового рішення та надання їм оцінки з урахуванням зібраних доказів.

Крім того, застосування судами у цих ухвалах одних і тих же норм матеріального права не вбачається.

Колегія суддів звертає увагу, що зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності у різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень

Порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, оскільки обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у цих справах не є подібними.

У зазначених справах суд встановив різні фактичні обставини та прийняв відповідні рішення на підставі відповідної оцінки зібраних у справі доказів, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Крім наведеного, колегія суддів виходить з положення частини першої статті 360-2 ЦПК України, відповідно до якого справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу (тобто за правилами розгляду справ судом касаційної інстанції).

У поданій заяві про перегляд судових рішень, заявник фактично ставить питання про переоцінку обставин, які на її думку є підставою для розстрочення виконання рішення суду, та зібраних на підтвердження цих обставин доказів. Між тим, якщо суд апеляційної інстанції, оцінивши наведені заявником обставини і докази, вважав їх недостатніми для застосування положень статті 373 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року), Верховний Суд не може змінити таку оцінку обставин справи.

Доводи ОСОБА_2 у заяві про перегляд судових рішень щодо неправильного застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Заявник фактично посилається на неоднакове застосування норми процесуального права - положень статті 373 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року), що з урахуванням наведених вище обставин, не може бути підставою, у розумінні пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, для перегляду рішення суду касаційної інстанції.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим, відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, у задоволенні заяви про перегляд судових рішень необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною третьою статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, пунктом 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_2про перегляд ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик