Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 296/5/12-ц

провадження № 61-5744св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Управління Держкомзему у місті Житомирі,

третя особа - Житомирська міська рада,

третя особа - Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 14 вересня 2016 року у складі судді Бондарчук В. В. та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року у складі суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Широкової Л. В.,

встановив:

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 296/5/12-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2004 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив поділити спільний двір у рівних частках між ним та відповідачем ОСОБА_4 на АДРЕСА_1, зобов'язати останнього усунути перешкоди у користуванні двором, зобов'язати відповідача засипати вигрібну яму та знести самовільно переобладнаний гараж за вищевказаною адресою.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що йому з жовтня 1984 року на праві приватної власності належить 41/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Іншим співвласникам будинку ОСОБА_6 - 28/100 ідеальних частини будинку, ОСОБА_5 - 17/100 ідеальних частини, ОСОБА_4 - 14/100 ідеальних частини.

Зазначав, що в 1994 році ОСОБА_4 самовільно здійснив добудову, яка знаходиться за 2,5 м від вікон його будинку, у зв'язку з чим виникли труднощі в користуванні загальним двором. У подальшому на спільному дворі він викопав вигрібну яму, що суперечить пункту 7.12 ДСП «Планування та забудови населених пунктів», самовільно побудував гараж і влаштував до нього під'їзд.

Посилаючись на те, що фактично його сім'я не може користуватись спільним двором, частина якого належить йому на праві особистої власності, просив позов задовольнити.

24 січня 2007 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов, у якому просив встановити порядок користування земельними ділянками, закріпивши їх за співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1, враховуючи ідеальні частки кожного в домоволодінні, а також зобов'язати ОСОБА_3 знести самочинно побудовану веранду з мансардним поверхом.

Посилався на те, що ними не досягнуто згоди щодо користування земельною ділянкою, яка призначена для обслуговування житлового будинку.

Зазначав, що сарай-гараж під літерою «В» був придбаний ним за договором купівлі-продажу частини будинку від 11 жовтня 1984 року.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 14 вересня 2016 року первісний та зустрічний позови задоволено частково.

Встановлено порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 за другим варіантом висновку експертизи від 25 лютого 2016 року, а саме виділено:

- співвласнику ОСОБА_6 земельну ділянку, площа якої становить 0,0560 га: ділянка № 1 + ділянка № 2 (червоний колір) + ділянка № 5 (жовтий колір, спільний двір), тобто: 0,0344 га + 0,0173 га + 0,0043 га = 0,0560 га з урахуванням площі під будівлями;

- співвласнику ОСОБА_5 земельну ділянку, площа якої становить 1,0340 га: ділянка № 3 + ділянка № 4 (синій колір) + ділянка № 5 (жовтий колір, спільний двір), тобто: 0,0128 га + 0,0169 га + 0,0043 га = 0,0340 га з урахуванням площі під будівлями;

- співвласнику ОСОБА_4 земельну ділянку, площа якої становить 0,0280 га: ділянка № 6 + ділянка № 7 + ділянка № 8 (зелений колір) + ділянка № 10 (помаранчевий колір, спільний двір), тобто: 0,0100 га + 0,004 га + 0,0096 га + 0,0037 га = 0,0280 га з урахуванням площі під будівлями;

- співвласнику ОСОБА_3 земельну ділянку, площа якої становить 0,0820 га: ділянка № 9 (фіолетовий колір) + ділянка № 10 (помаранчевий колір, спільний двір), тобто: 0,0783 га + 0,0037 га = 0,0820 га з урахуванням площі під будівлями.

Спільний двір на 2 квартири по 1/2 частини (співвласники ОСОБА_6 та ОСОБА_5) - площа земельної ділянки становить 0,0086 га: ділянка № 5 (жовтий колір) (по 0,0043 га та 0,0043 га на кожну квартиру).

Спільний двір на 2 квартири по 1/2 частини (співвласники ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) - площа земельної ділянки становить 0,0074 га: ділянка № 10 (помаранчевий колір) (по 0,0037 га та 0,0037 га на кожну квартиру).

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що цей варіант найбільш повно враховує інтереси всіх співвласників будинку, оскільки забезпечує можливість безперешкодного користування належним їм на праві власності нерухомим майном та не потребує знесення самовільно побудованих будівель, а також обраний варіант передбачає спільний двір, що дає змогу безперешкодного підходу, під'їзду до будівель та споруд, якими користуються сторони.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Зокрема, суд погодився з установленим судом першої інстанції порядком користування земельною ділянкою відповідно до другого варіанту висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи та відмовою сторонам у знесенні самовільно забудованих приміщень, оскільки він враховує конфігурацію спірної земельної ділянки, фактичне користування нею співвласниками, наявність розташованих на ній будівель і споруд, а також вимоги ДБН360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та ДБН В.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення. Додаток Б (обов'язковий)».

Крім того, співвласники земельної ділянки, за винятком ОСОБА_3, не заперечували проти встановлення саме такого порядку користування спірною земельною ділянкою.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким вирішити питання про знесення ОСОБА_4 самочинно збудованих літньої кухні літ. «И» з погребом, прибудов літ. «А5», літ. «А6», літ. «І», літ. «а», гаража літ. «В» та встановити порядок землекористування за четвертим варіантом експертного висновку.

Посилався на те, що суди фактично не вирішили його вимог щодо знесення самовільно збудованої вигрібної ями та інших самочинно збудованих споруд, а при встановленні порядку землекористування судами обрано найбільш сприятливий варіант для іншої сторони, який, при цьому, порушує його права та інтереси.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін судові рішення судів попередніх інстанцій як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що суди, встановивши порядок користування спірною земельною ділянкою за другим варіантом додаткової судової земельно-технічної експертизи від 25 лютого 2016 року, дійшли правильного висновку про те, що зазначений варіант найбільш повно враховує інтереси всіх співвласників будинку щодо можливості безперешкодного користування належним їм на праві власності нерухомим майном та частинами спільної земельної ділянки.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1.

Зокрема, відповідно до правовстановлюючих документів співвласникам належить: ОСОБА_3 - 41/100 ідеальних частини будинку, ОСОБА_6 - 28/100 частини, ОСОБА_5 - 17/100 частини, ОСОБА_4 - 14/100 частин будинку.

Рішенням Житомирської міської ради від 20 серпня 2015 року № 972 за вказаним житловим будинком закріплена земельна ділянка площею 0,2000 га.

Відповідно до цих часток у праві власності на будинок та господарські споруди площа земельних ділянок кожного із співвласників становить:

- ОСОБА_6 - 0,0560 га, що відповідає 28/100 частинам;

- ОСОБА_5 - 0,0340 га (17/100 частинам);

- ОСОБА_4 - 0,0280 га (14/100 частинам);

- ОСОБА_3 - 0,0820 га (41/100 частинам).

У фактичному користуванні співвласників будинковолодіння перебувають земельні ділянки, які не відповідають їх ідеальним часткам.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не досягнуто згоди щодо користування земельною ділянкою, яка призначена для обслуговування вищезазначеного житлового будинку.

Також установлено, що ОСОБА_4 самовільно побудував літню кухню літ. «И», погріб, сарай літ. «Л», здійснено прибудови «А5», «А6», «І».

ОСОБА_5 самовільно побудував сараї літ. «Р» та літ. «К», а ОСОБА_3 самовільно прибудував веранду до житлового будинку з мансардним поверхом.

У висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи від 25 лютого 2016 року, проведеної у ході розгляду справи, експерт запропонував чотири варіанти встановлення порядку користування співвласниками спірною земельною ділянкою. При цьому зазначено, що за фактичного розміщення будівель та споруд, розташованих на спірній земельній ділянці, неможливо надати варіанти без урахування спільного двору, сервітуту чи обмежень на цю земельну ділянку. У будинковолодінні склалося таке користування між його співвласниками, яке не дозволяє навіть у разі знесення самовільно збудованих будівель та прибудов влаштувати окремий двір для ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі про відчуження нерухомості.

Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Як роз'яснено у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ при переході права власності на будівлі та споруди», якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Встановлюючи порядок користування спірною земельною ділянкою за другим варіантом додаткової судової земельно-технічної експертизи від 25 лютого 2016 року та відмовляючи сторонам у знесенні самовільно збудованих приміщень, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), дійшов правильного висновку про те, що цей варіант найбільш повно враховує інтереси всіх співвласників будинку, оскільки забезпечує можливість безперешкодного користування належним їм на праві власності нерухомим майном та не потребує знесення самовільно побудованих будівель, а також передбачає спільний двір, що дає змогу безперешкодного підходу, під'їзду до будівель та споруд, якими користуються сторони.

Вказаний варіант також враховує конфігурацію спірної земельної ділянки, фактичне користування співвласниками, наявність розташованих на ній будівель і споруд, а також вимоги ДБН360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та ДБН В.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення. Додаток Б (обов'язковий)».

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_3 зводяться до того, що судами взагалі не було розглянуто його вимог про знесення самовільно збудованої вигрібної ями та знесення інших самочинних споруд.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив поділити спільний двір у рівних частках між ним та ОСОБА_4, зобов'язати останнього усунути перешкоди у користуванні двором, зобов'язати відповідача засипати вигрібну яму та знести самовільно переобладнаний гараж.

Суд першої інстанції, встановивши порядок користування спірною земельною ділянкою, у задоволенні решти вимог відмовив.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, встановив відсутність вигрібної ями та погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову у знесенні самочинних споруд.

Судами також установлено, що всі співвласники домоволодіння АДРЕСА_1 здійснили певні добудови та збудували окремі споруди самочинно.

Як роз'яснено у пунктах 17, 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Таким чином, обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення, у зв'язку з чим колегія суддів такі доводи скарги відхиляє.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 14 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат