Справа №488/4264/15-ц 19.03.2018
Справа №488/4264/15-ц
Провадження №22-ц/784/116/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва постановленого суддею Селіщевою Л.І. 22 листопада 2017 року о 10.44 годині у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_3

про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час проживання без шлюбу,-

у с т а н о в и л а:

В вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та про поділ майна, набутого за час проживання без шлюбу.

Позивачка зазначала, що вона проживала з відповідачем ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2006 року по 15 червня 2015 року. В період спільного проживання ними за спільні кошти було придбано майно, серед якого - автомобіль «Москвич» 412/АЗЛК, 1985 року випуску д/н НОМЕР_2

Добровільно відповідач не бажає розподілити спільно нажите майно.

Посилаючись на вказане, позивачка просила встановити юридичний факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу її з відповідачем у період з вересня 2006 року по 15 червня 2015 року та визнати спільним майном подружжя:

- холодильник «INDESIT» SV 167, вартістю 1800 грн.;

- пральну машину «LG», вартістю 3500 грн.;

- газову плиту «KAISER», вартістю 2 500 грн.;

- металопластикові вікно, вхідні двері та жалюзі, загальною вартістю 5 468 грн.;

- шафу трьохсекційну, вартістю 2 800 грн.;

- стіл та шафи під комп'ютер, вартістю 1 870 грн.;

- комп'ютер вартістю 8 000 грн.;

- мікрохвильову піч «SAMSUNG» АВ57, вартістю 1700 грн.;

- автомобіль «Москвич» 412/АЗЛК, 1985 року випуску д/н BE 74 - 32 АА, вартістю 10 000 грн.;

- хлібопіч «SATURN», вартістю 600 грн.;

- кредитні кошти у розмірі 18 576 грн;

Крім того поділити вказане майно виділивши їй - ОСОБА_1 у власність:

- холодильник «INDESIT» SV 167, вартістю 1800 грн.;

- пральну машину «LG», вартістю 3500 грн.;

- газову плиту «KAISER», вартістю 2 500 грн.;

- шафу трьохсекційну, вартістю 2 800 грн.;

- мікрохвильову піч «SAMSUNG» АВ57, вартістю 1700 грн.;

- хлібопіч «SATURN», вартістю 600 грн.;

виділити у власність ОСОБА_3:

- металопластикові вікно, вхідні двері та жалюзі, загальною вартістю 5 468 грн.;

- стіл та шафи під комп'ютер, вартістю 1 870 грн.;

- комп'ютер вартістю 8 000 грн.;

- автомобіль «Москвич» АЗЛК 412, 1985 року випуску, д/н НОМЕР_1, , вартістю 10 000 грн.;

стягнути з ОСОБА_3 на її користь 9 000 гривень, з яких 4000 грн. складають 1/2 частку вартості комп'ютера, 5 000 гривень складають 1/2 частку вартості автомобілю «Москвич» 412/АЗЛК, 1985 року випуску д/н НОМЕР_1.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на незаконність вказаного рішення через його необґрунтованість, просила його скасувати та задовольнити її вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не дав оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що проживала з відповідачем ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2006 року по червень 2015 року та в цей період вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно набували майно. Як на доказ вказаних обставин, позивачка посилалась на покази свідків.

В письмових запереченнях на позов відповідач позов не визнав та зазначав, що з позивачкою однією сім'єю не проживав, майно набув за власні кошти.

Відповідно до даних паспорту на сторінці «сімейний стан» позивачка ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано 27 червня 1994 року (а.с.7). Також, відповідно до даних паспорта, місце проживання позивачки зареєстровано з 1992 року в квартирі АДРЕСА_1.

Як зазначено в позові відповідач ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_2, проти чого останній не заперечував.

За правилами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з положенням частини 1, 2 ст. 21 Сімейного Кодексу шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Таким чином із системно аналізу указаних норм слідує, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах і не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази : ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Суд, відмовляючи в задоволенні позову, вказав на те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини , які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження позовних вимог, судом першої інстанції допитані свідки. Свідок ОСОБА_5 суду показала, що знайома з позивачкою лише з осені 2015 року, тобто фактично після періоду на який посилається позивачка, характер відносин між сторонами та обставин придбання спірного майна їй не відомі.

Свідок ОСОБА_6 родичка позивачки, показала, що їй відомо про спільне проживання сторін в період з 2006 року по 2015 рік, в той же час, вказаний свідок не навела належного обґрунтування вказаного висновку, в той же час зазначила, що за весь вказаний період була у сторін лише три рази і обставини придбання майна їй не відомо.

В апеляційній скарзі позивачка зазначала, що головним доказом у даній справі є покази свідків, які були допитані в судовому засіданні іншим складом суду, проте суд не дав їм належну оцінку. Проте такі посилання апелянта не відповідають матеріалам справи. Так із журналів судового та електронного носія слідує, що в судовому засіданні були допитані лише два свідка ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яким суд дав оцінку.

Позивачка зазначала, що з відповідачем спільно отримувала кредит та повертали відповідні кошти. Проте з наданого договору кредиту та страхового договору вбачається, що вони укладені на ім'я відповідача, дані стосовно доходу позивачки, як члена сім'ї позичальника в договорі не зазначені, як то передбачено п. 5.3.4. кредитного договору від 14 грудня 2012 року (а.с. 49-59).

Також не є підтвердженими посилання позивачки, стосовно того, що нею були сплачені кошти за встановлення пам'ятника на могилі батька відповідача, оскільки з наданої нею квитанції вбачається, що кошти сплачені саме відповідачем (а.с. 82).

Не можна прийняти до уваги також лист за підписом начальника Корабельного відділу поліції від 21 квітня 2016 року на ім'я ОСОБА_1, в якому зазначено про те, що в ході перевірки її звернення встановлено, що вона дійсно з 2006 року проживала АДРЕСА_3 (а.с. 163).

Так, з дослідженого апеляційним судом висновку Корабельного відділу поліції від 20 квітня 2016 року щодо проживання позивачки з 2006 року за вказаною нею адресою, вбачається, що такий висновок органами поліції складено за заявою ОСОБА_1 до органів поліції про встановлення факту її проживання та з посиланням на наказ МВС України від 10 січня 2004 року за № 1177 «Про затвердження положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України».

Проте, згідно з п. 1.3 вказаного наказу МВС України, громадяни України мають право звернутись до апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери МВС, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосується їх статутної діяльності, заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально_економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів а також скаргами про їх порушення. Таким чином, вказаний локальний нормативний акт не дає право органам поліції встановлювати факт проживання осіб, які до них звертаються, оскільки він регулює лише порядок роботи із зверненнями громадян, які стосуються питань організації діяльності органів поліції та їх управлінь. За такого вказаний висновок органу поліції та відповідний лист на ім'я позивачки не має юридичного значення (а.с.163, 178).

В той же час апеляційним судом допитано свідка ОСОБА_7, яка давала пояснення працівнику поліції, в ході перевірки заяви позивачки. Так, свідок показала, що вона є сусідкою відповідача, добре знає його сім`ю . До відповідача приходили різні жінки, декілька разів також бачила і позивачку. Проте ніколи не бачила щоб позивачка господарювала на подвір'ї, прибирала чи готувала їжу. В домі їжу готувала завжди мати відповідача. Позивачка ніколи не купувала щось для будинку чи для господарства. Мати відповідача і сам відповідач ніколи не вказували на позивачку, як на члена сім`ї.

Крім цього, позивачка зазначала, що в червні 2016 року вона також зверталася до поліції, оскільки під час зустрічі з ОСОБА_3 на вул. Прибузькій, біля магазину «Продукти», вона намагалася з'ясувати причини неявки його в судове засідання , на що той ударив її по обличчю, в зв'язку з чим вона була направлена для проходження медичного дослідження (а.с.164). З оглянутих матеріалів поліції в судовому засіданні апеляційної інстанції,слідує, що свідків вказаних подій не встановлено, а тому постановою від 10 грудня 2016 року слідчого СВ Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області Ігнатовою Ю.П. кримінальне провадження закрито.

В матеріалах справи міститься фотографія, із зображенням, як пояснила позивачка, її з відповідачем в колі його сім`ї (а.с.83). Вказаний факт відповідачем не оспорювався, так як позивачка приходила до нього періодично де вони спільно проводили час.

Відповідно до положень ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положення ст..77, 78, 79 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а докази які одержані з порушенням порядку, встановленого законом суд не бере до уваги, а достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Враховуючи наведені обставини справи, положення закону, районний суд дослідивши докази які надані сторонами, вірно встановив характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного постійного проживання сторін однією сімєю, наявність у них усталених відносин які притаманні подружжю, взаємних прав та обов'язків, наявності спільного бюджету, спільного придбання майна, про яке зазначено в позові.

За такого, не можна вважати права позивачки порушеними з боку відповідача, в зв'язку з чим відсутні підстави для застосування відповідного судового захисту. Тому районний суд правомірно відмовив в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Колегія доходить висновку, що воно ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту на п'ятий день після її проголошення.

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

В.І. Темнікова