Справа № 192/1101/17
Провадження № 2/192/54/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.06.2018 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.,

за участю секретаря судового засідання - Савчукової В. В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки і піклування Солонянської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є бабусею ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

У зв'язку з тим, що мати дітей - ОСОБА_3 недостатньо приділяла увагу дітям, зловживала спритними напоями, не забезпечувала належних житлово-побутових умов для проживання малолітніх дітей, тому ще за своє життя син позивачки - ОСОБА_7, який є батьком дітей, забрав їх та переїхав жити до позивачки. В інтересах малолітніх Солонянська районна державна адміністрація Висновком від 28 червня 2011 року визначила доцільним проживання дітей разом з батьком, а згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2011 року шлюб між батьками дітей був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_7 помер, та після його смерті позивачка звернулася до Солонянської районної державної адміністрації із заявою про надання згоди на тимчасове влаштування дітей в її родину, а рішенням від 26 вересня 2016 року було рекомендовано відповідачці налагодити відносини з дітьми в термін до 01 листопада 2016 року. Проте відповідачка і до часу подання позову не налагодила стосунки з дітьми. 24 листопада 2017 року було організовано зустріч матері з дітьми, проте бажаних результатів вона не дала, відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не відвідує школу та дітей, не цікавиться їхнім життям.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила суду, що займається вихованням ОСОБА_7 та ОСОБА_6 практично з їх народження. Її син - ОСОБА_7, є батьком дітей, однак ІНФОРМАЦІЯ_9 року він помер, а її невістка - відповідачка по справі, не цікавиться життям дівчат, не відвідує їх, в школу не приходить, кошти на утримання дітей не надає. Пояснила також, що відповідачка на даний час уклала новий шлюб, в період якого народила чотирьох дітей, однак ОСОБА_7 та ОСОБА_6 її не цікавлять, а тому просила позбавити її батьківських прав.

Представник позивачки - адвокат ОСОБА_2 позов підтримав з підстав, заявлених в позові. Просив врахувати думку дітей під час ухвалення рішення. Просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, просила не позбавляти її батьківських прав, пояснивши, що вона уклала шлюб та народила ще чотирьох дітей, яким надає належний догляд. В спілкуванні з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 їй завжди перешкоджає позивачка, яка є її колишньою свекрухою. Тому вона не має можливості вільно спілкуватися з дітьми. Просила відмовити в задоволенні позову.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що не можна позбавляти мати батьківських прав лише через те, що вона колись вела аморальний спосіб життя. На даний час ОСОБА_3 створила нову сім'ю, має дітей від другого шлюбу, а відсутність коштів на утримання дітей не може слугувати підставою для позбавлення її батьківських прав. Вважала, що саме позивачка чинить перешкоди матері у спілкуванні з дітьми.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що їй відомо про те, що батько дівчат забрав їх жити до своєї матері в с. Надіївку, а мати ніколи до них не приходила. ОСОБА_1 надає дітям належний догляд, дівчата завжди охайно одягнуті, ходять до шкоди, добре навчаються,вважають позивачку своєю мамою. Свідок повідомила суду, що відповідачка скаржилася їй на те, що її не пускають до дітей, проте як з'ясувала свідок, то відповідачка навіть не знає номер телефону бабусі, щоб зателефонувати дітям, дізнатися про їхнє життя.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що працює на посаді завідувача Надіївської філії КЗО «Солонянська СЗШ № 1» де навчаються ОСОБА_8 та ОСОБА_8. Свідок бачила матір дітей лише один раз у супроводі працівника орану опіки та піклування. Також свідку відомо, що дітьми опікується бабуся - ОСОБА_1, у якої вони постійно проживають.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що є депутатом Надіївської сільської ради та їй відомо, що діти - ОСОБА_8 та ОСОБА_8 виховуються в родині ОСОБА_1, а про їхню матір свідок нічого не знає та ніколи її не бачила.

ОСОБА_11 та ОСОБА_8 надали суду пояснення, згідно яких категорично не бажають проживати разом з відповідачкою, оскільки навіть не пам'ятають її. Вважають, що їхньою матір'ю є ОСОБА_1. Маму вони ніколи не бачили, в школу вона приходила до них лише один раз, проте діти не мають бажання спілкуватися з нею, оскільки вважають її сторонньою особою.

Суд, заслухавши позивача та її представника, відповідачку, представника органу опіки та піклування, а також з'ясувавши думку дітей, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спірні правовідносини сторін регулюються положеннями СК України, Законом України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язанні виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати до самостійного життя. Згідно положень ч.2 ст.157, ст.180-182 цього Кодексу той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні.

Статтею 165 цього Кодексу передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У судовому засіданні було встановлено, що відповідачка ОСОБА_3, яка у зв'язку з реєстрацією шлюбу 28 листопада 2017 року змінила прізвище на «ОСОБА_3», є матір'ю малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.11,12). Шлюб між батьками дітей був розірваний згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2011 року (а.с.13), а ІНФОРМАЦІЯ_9 року - ОСОБА_7, помер (а.с.18).

Згідно Висновку Солонянської районної державної адміністрації від 28 червня 2016 року проживання малолітніх дітей визнано доцільним з батьком (а.с.15), а листом від 29 листопада 2016 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що мати відвідувала дітей в навчальному закладі (а.с.19).

Згідно довідок-характеристик Привільнянської сільської ради, відповідачка характеризується позитивно, займається вихованням чотирьох малолітніх дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Характеристиками, наданими навчальним закладом, в якому навчаються малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_6, підтверджується факт самоусунення матері дітей від їхнього виховання, оскільки підтверджено, що мати жодного разу не з'явилася до дітей, не цікавилася їхнім навчанням, здоров'ям, успіхами, що також було підтверджено і показаннями свідків та фактично не заперечувалося самою відповідачкою.

Суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_3 стосовно того, що позивачка чинить їй перешкоди в спілкуванні з дітьми, оскільки будь-яких доказів щодо існування таких перешкод відповідачка суду не надала, до органів опіки та піклування з приводу перешкод в спілкуванні з дітьми не зверталася, як не зверталася і до органів прокуратури чи поліції із відповідними заявами, які б могли б підтвердити викладені відповідачкою факти стосовно перешкод в спілкуванні з дітьми. Тому суд сприймає таку пасивну поведінку матері дітей як її ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків та байдужість до ОСОБА_7 та ОСОБА_6, оскільки іншим дітям відповідачка приділяє належну увагу та догляд.

Крім того, судом враховано те, що позивачка відвідувала дітей в школі у супроводі працівника органу опіки та піклування, що на думку суду свідчить про відсутність самостійного бажання спілкуватися з дітьми, а після такого відвідування відповідачка свою поведінку не змінила, самостійно з дітьми не спілкувалася, а молодша дитина навіть не впізнала її в залі судового засідання, оскільки не пам'ятає який вигляд має її мати.

Дослідивши Висновок органу опіки та піклування «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3.» від 15 лютого 2018 року суд вважає, що він не є достатньо обґрунтованим. Органом опіки та піклування не мотивовано пояснення ОСОБА_3 стосовно чинення перешкод ОСОБА_1 в спілкуванні з дітьми, не зазначено яким чином вирішено вказане питання та чи надала ОСОБА_3 докази щодо таких посилань, яким чином було вирішено вказане питання та як воно впливало на поведінку матері стосовно дітей.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (редакція зі змінами,схваленими резолюцією від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 1 ст. 7 Конвенції передбачено, що дитина має право знати своїх батьків і має право на їх піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд вважає, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження факти ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своїх доньок ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Судом враховано бажання матері займатися вихованням дітей, проте встановлення фактів тривалого часу ухилення її від виконання батьківських обов'язків, а також категоричне не бажання дітей проживати разом з матір'ю, не дають підстав для висновку про не доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка тривалий час ухиляється від виховання своїх старших дітей, в той час як четверо інших малолітніх дітей відповідачки проживають разом з нею, отримують належний догляд та піклування, про що свідчать матеріали справи. На думку суду вказане свідчить про різне ставлення відповідачки до своїх дітей та байдужість до життя ОСОБА_7 та ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_3 фактично втратила інтерес до них, не цікавиться станом їхнього здоров'я, місцем їхнього перебування. Перешкоди у спілкуванні матері з дітьми їй не чиняться, оскільки судом під час розгляду справи не було встановлено протилежного. Тому суд вважає, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дітей, не приймає жодної участі у їх вихованні, не спілкується з ними, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, навчанням, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, стану здоров'я, не створює умови для отримання ними освіти, у зв'язку з чим є підстави для позбавлення її батьківських прав.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд вважає, що в даному випадку попередження матері про необхідність змінити ставлення до дітей не буде ефективним засобом захисту прав малолітніх дітей з огляду на поведінку матері, яка після створення працівниками органу опіки та піклування всіх належних умов для спілкування з дітьми не змінила свою поведінку та жодного разу самостійно не вчинила дій для відвідування дітей. Крім того, згідно Висновку Солонянської районної державної адміністрації від 28 червня 2011 року матері було рекомендовано більше часу приділяти вихованню ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.15), проте її поведінка та ставлення до дітей не змінилися. Тому позбавлення батьківських прав у даному випадку є доцільним з огляду на охорону та виключно із забезпеченням інтересів дітей.

На підставі викладеного, суд оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору їх достатності і взаємного зв'язку у їх сукупності, вважає, що існують правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, у зв'язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 133, 141, 247, 258,259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП - НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП - невідомий), третя особа - орган опіки і піклування Солонянської районної державної адміністрації (52400, Дніпропетровська область, Солонянський район, смт Солоне, вул.Задернюка, буд.3, ), про позбавлення батьківських прав, задовольнити в повному обсязі.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП - невідомий, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_10 числа в м.Запоріжжя Запорізької області), відносно малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки села Жданово Солонянськеого району Дніпропетровської області та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області, матір'ю яких вона є.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 18 червня 2018 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина