Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 754/4536/16-ц

провадження № 61-18556св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик»,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», державна іпотечна установа,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року у складі судді Клочко І. В., та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року у складі суддів: Іванченко М. М., Желепи О. В.. Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначала, що 04 січня 2001 року вона уклала з відповідачем шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Враховуючи, що під час розірвання шлюбу поділ спільного сумісного майна подружжя не здійснювався та між сторонами виник спір щодо спільно нажитого майна, просила суд задовольнити її позовні вимоги.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати частину квартири особистою приватною власністю та здійснити поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково, визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 2/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та в порядку поділу майна подружжя визнано за кожним із них право власності на 1/6 частину вказаної квартири. Виділено ОСОБА_5 у власність автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 20 250 грн компенсації 1/2 частини вартості автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 2756 грн судових витрати. В іншій частині позовних вимог заяви ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позивачем за зустрічним позовом вимог про визнання частини спірної квартири особистою приватною власністю, а іншої частини квартири спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не врахували надані нею докази на підтвердження її вимог, в тому числі інтереси неповнолітніх дітей.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 рокувідкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Деснянського районного суду м. Києва зазначену справу.

21 липня 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

19 квітня 2018 року вказана справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

На час розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 заперечення/відзиви не надходили.

Суди встановили, що з 04 серпня 2001 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

16 грудня 2011 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 договір купівлі-продажу, згідно якого придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Для придбання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 вніс грошові кошти в розмірі 66 000 доларів США, отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2, а також частину коштів в розмірі 160 000 грн, отриманих у кредит на підставі укладеного 16 грудня 2011 року з публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» договору про іпотечний кредит № 41/11-980/37.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором іпотечного кредиту від 16 грудня 2011 року № 41/11-980/37 цього ж дня ОСОБА_5 передав банку в іпотеку спірну квартиру, а ОСОБА_4 уклала з банком договір поруки, за умовами якого воназобов'язалась відповідати як поручитель перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за вказаним кредитним договором.

Згідно довідки Державної іпотечної установи від 29 березня 2017 року заборгованість за договором складає 133 703,41 грн.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру МВС України та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобуза ОСОБА_5 зареєстрований автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Згідно звіту про оцінку вказаного транспортного засобу, складеного ТОВ «Експерт оцінка плюс» вартість спірного автомобіля становить 40500 грн.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що для придбання спірної квартири ОСОБА_5 вніс частину коштів, отриманих від продажу належного йому на праві особистої приватної власності майна у розмірі 66 000 доларів США, що становить 2/3 частини вартості спірної квартири, дійшли обґрунтованого висновку про визнання за ним права особистої приватної власності на 2/3 частини цієї квартири.

Правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що інша частина спірної квартири та автомобіль придбані за спільні кошти подружжя та в інтересах сім'ї, а тому вони підлягають поділу між сторонами в рівних частинах.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля, суди виходили з неможлиості його поділу в натурі та положень статті 71 СК України, врахувавши вартість автомобіля згідно звіту про його оцінку, складеного товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт оцінка плюс» від 17 березня 2017 року.

Доводи касаційної скарги про те, що при розгляді справи суди не врахували інтереси дітей, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, на які посилалась ОСОБА_4, не дають підстав для висновку про наявність передбачених статтею 70 СК України підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі квартири.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходять за межі компетенції касаційного суду і не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат