Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 613/1172/16-ц

провадження № 61-2761 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - селянське (фермерське) господарство «Промінь»,

представник відповідача - Васенін АртемАнатолійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства «Промінь» на рішення Богодухівського районного суду Харківської області у складі судді Харченко С. М. від 14 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В., від 6 грудня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до селянського (фермерського) господарства «Промінь» (далі - СФГ «Промінь») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 4,5254 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться на території Полково-Микитівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 1 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2250.

12 березня 2007 року між його батьком (спадкодавцем) ОСОБА_6 та СФГ «Промінь» був укладений договір оренди землі № 169, який був зареєстрований у Богодухівському районному відділі Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр ДЗК Державному комітеті України по земельних ресурсах» 18 грудня 2007 року за № 95, строком на 25 років.

Позивач зазначав, що даний договір оренди його батько не підписував, підпис в договорі виконала його дружина - ОСОБА_7, на що в останньої повноважень не було, у зв'язку з чим вважав, що зазначений договір оренди є недійсним у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_6 внутрішньої волі й волевиявлення на його укладення.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив визнати недійсним вказаний договір оренди землі та зобов'язати відповідача повернути йому земельну ділянку.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 12 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та СФГ «Промінь» про передачу в оренду земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться на території Полково-Микитівської сільської ради Богодухівського району.

Зобов'язано СФГ «Промінь» повернути ОСОБА_4 у володіння земельну ділянку площею 4,5254 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, що знаходиться на території Полково-Микитівської сільської ради Богодухівського району.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки волевиявлення ОСОБА_6 на укладання оспорюваного договору оренди земельної ділянки відсутнє, тому що останній його не підписував, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 травня 2017 року, то в силу вимог частини першої статті 215 ЦК України вказаний правочин є недійсним із застосуванням наслідків його недійсності. Про існування оспорюваного правочину позивач дізнався лише у наприкінці 2014 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, а звернувся до суду з позовом про визнання його недійсним у вересні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 6 грудня 2017 року апеляційну скаргу СФГ «Промінь» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про недійсність оспорюваного договору з підстав не відповідності вимогам частини першої статті 215 ЦК України є обґрунтованим.

У січні 2018 року СФГ «Промінь» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно задовольнили позовні вимоги, оскільки про наявність волевиявлення на укладення договору свідчать фактична передача земельної ділянки відповідачу та отримання орендодавцем орендної плати з 2008 по 2014 роки. Суди не встановили, чи дійсно було порушено право позивача у зв'язку з укладенням даного договору та у чому полягає порушення законних прав позивача. Крім того, позивач звернувся до суду з указаним позовом поза межами строку позовної давності.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 12 березня 2007 року між ОСОБА_6 та СФГ «Промінь» був укладений договір оренди землі, який був зареєстрований у Богодухівському районному відділі Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр ДЗК Державному комітеті України по земельних ресурсах» 18 грудня 2007 року за № 95, строком на 25 років.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно з свідоцтвомпро право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, від 1 грудня 2015 року, ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 4,5254 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Полково-Микитівської сільської ради Богодухівського району Харківської області.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 травня 2017 року № 577/6789 зазначено, що підписи від імені ОСОБА_6 у двох примірниках договору оренди земельної ділянки від 12 березня 2007 року в графі «Орендодавець», в двох примірниках акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 18 грудня 2007 року в рядку «Орендодавець», в двох примірниках акту прийому-передачі земельної ділянки від 18 грудня 2007 року в графі «Акт підписали» ліворуч рукописного запису (ОСОБА_6.) - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_6

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною третьою статті 215 ЦК України зазначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Установивши, що підпис від імені ОСОБА_6 в графі «Орендодавець» в договорі оренди земельної ділянки від 12 березня 2007 року, укладеному між ОСОБА_6 та СФГ «Промінь», виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України та застосування наслідків його недійсності.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 отримував орендну плату з 2008 по 2014 роки, що свідчить про наявність волевиявлення на укладення договору оренди землі, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з роз'ясненнями, які надані Пленумом Верховного Суду України у пункту 7 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту отримання плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договору. Оскільки позивачу стало відомо про укладений його батьком договір оренди, який останній не підписував, наприкінці 2014 року, то строк позовної давності позивачем не пропущено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 24 січня 2018 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства «Промінь» залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 6 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта