Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 496/1218/15-ц

провадження № 61-6176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 липня 2017 року у складі судді Дранікова С. М. та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року у складі суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,

встановив:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому просив:

- встановити факт його проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 із грудня 2005 року до березня 2015 року;

- визнати спільною сумісною власністю садовий будинок із господарськими спорудами та земельну ділянку розміром 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташовані на АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 березня 2015 року садового будинку з господарськими спорудами, що розташовані за вказаною вище адресою, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 й посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л. М.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розміром 0,06 га, укладений 11 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

- визнати за ним (позивачем) право власності на ? частину садового будинку з господарськими спорудами та земельну ділянку, що розташовані на АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що спірні земельна ділянка та садовий будинок придбані за час їх спільного з ОСОБА_5 проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за кошти, виділені з сімейного бюджету, проте майно було зареєстроване лише на ОСОБА_5

Зазначав, що він проживав у будинку останні 8 років, користувався ним, займався господарством. 11 березня 2015 року ОСОБА_5 без його відома та згоди продала це майно ОСОБА_6 із метою уникнути розподілу спільного майна подружжя.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03 липня 2017 року позов задоволено частково.

Встановлено факт сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з грудня 2005 року до 2009 року та з лютого 2010 року і до початку 2015 року.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з грудня 2005 року до 2009 року та з лютого 2010 року і до початку 2015 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено, скасовано його в частині відмови ОСОБА_4 у визнанні майна спільною сумісною власністю і ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано садовий будинок із господарськими спорудами та земельну ділянку розміром 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташовані на АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У решті рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення в частині відмови у визнанні майна спільною сумісною власністю та задовольняючи вимоги у цій частині, апеляційний суд, керуючись статтею 74 СК України, послався на те, що спірне майно придбане під час спільного проживання і є спільним сумісним майном.

У решті апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду.

У касаційній скарзі, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року, ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвели до ухвалення рішень, які не ґрунтуються на законі.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із статтею 74 СК України (у редакції, чинній на час придбання спірного майна) на якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що проживають однією сім'єю, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Такий факт було встановлено рішенням суду першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд. Крім того, позивачем було доведено участь у набутті спірного майна.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення постановлені без додержанням норм матеріального і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, зокрема, показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 липня 2017 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 липня 2017 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат