Справа № 681/1330/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м.Полонне

Полонський районний суд Хмельницької області
в складі: головуючого судді Горгулько Н.А.,
з участю секретаря судових засідань Будника Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -

встановив:

У вересні 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що є батьками ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 під час часткової мобілізації 31 липня 2014 року був призваний Славутським об`єднаним міським військовим комісаріатом (по стройовій частині) м. Славута Славутського району Хмельницької області на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 на військову службу та вибув до місця служби у військову частину НОМЕР_1 (команда НОМЕР_2 ), м. Хмельницький. Згодом його було зараховано до першого відділення, першого автомобільного взводу, сьомої окремої автомобільної санітарної роти. В період проходження військової служби ОСОБА_3 займав посаду санітара першого відділення, першого автомобільного взводу, сьомої окремої автомобільної санітарної роти.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", схваленою постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VIII друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року)
За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки".

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції "Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ" та резолюції "Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації", які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "а", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року.

31 липня 2014 року Славутським об`єднаним міським військовим комісаріатом м. Славута Славутського району Хмельницької області ОСОБА_3 був призваний на військову службу під час мобілізації до лав Збройних сил України. В період з 31 липня 2014 року по 09 лютого 2015 року безпосередньо брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, у складі військової частини пп НОМЕР_2 .
Відповідно до Акту службового розслідування від 25 березня 2015 року на підставі наказу начальника штабу АТО № 1267ОГ ДСК від 30 січня 2015 року та наказу командира в/ч пп НОМЕР_2 № 45 від 03 лютого 2015 року солдат ОСОБА_3 , санітар 1-го автомобільного взводу, 03 лютого 2015 року був відряджений в підпорядкування керівника табору "Сармат" з подальшим переміщенням в підпорядкування до сектору "С" в район м. Дебальцеве Донецької області.

03 лютого 2015 року військослужбовець ОСОБА_3 прибув до табору "Сармат" після чого 03 лютого 2015 року вибув до сектору "С" для переміщення і підпорядкування в район м. Дебальцеве Донецької області.

03 лютого 2015 року ОСОБА_3 прибув до сектору "С" в м. Бахмут (до 2016 року м. Артемівськ) Донецької області, де виконував обов`язки щодо посилення медичного забезпечення.

09 лютого 2015 року близько 18:30 год. ОСОБА_3 , разом з двома пораненими бійцями, фельдшером та водієм виїхав з блокпосту "Хрест" в м. Дебальцеве Донецької області у напрямку м. Бахмут (до 2016 року м. Артемівськ) Донецької області. Після чого інформація щодо місця перебування військослужбовця ОСОБА_3 була відсутня.

23 лютого 2015 року комісією щодо розслідування факту зникнення військослужбовця ОСОБА_3 , було знайдено та впізнано тіло військослужбовця ОСОБА_3 , в морзі м. Дніпропетровськ.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2017 року по справі № 681/569/17 було встановлено факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 09 лютого 2015 року на території Донецької області в м. Дебальцеве, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Внаслідок втрати сина, який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивачі відчувають безперервну, невгамовну душевну біль та страждання. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність та розчарування. Через смерть свого сина позивачі втратили сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчувають страждання від втрати рідної їм людини, що не дає їм можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб життя, оскільки постійно знаходяться у стресовому стані, що супроводжуються періодичними депресіями. Безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їм завдано моральну шкоду, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією та мають на озброєнні засоби, використання яких становить підвищену небезпеку для оточуючих.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що незаконними діями з боку Російської Федерації порушено невід`ємне право їх сина на життя, гарантоване ст. 2 Європейської конвенції її право на повагу до сімейного життя, тому змушені звернутися із вказаним позовом, в якому просять стягнути із Російської Федерації на їх користь моральну шкоду у розмірі 1 969 200 грн., що за офіційним курсом НБУ складає 60 000 (шістдесят тисяч) євро.
Розмір моральної шкоди встановлений позивачем з урахуванням характеру і обсягу завданих їй моральних страждань, істотного порушення конституційних прав їх сина, умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через неможливість відновити порушені права їх сина та їх особисті права. Також, при визначенні розміру моральної шкоди позивачі керується практикою Європейського суду з аналогічних питань, що є джерелом права.
У судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились, їх представник ОСОБА_4 надав заяву про розгляд справ без його участі та без участі позивачів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач, який про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся через Посольство Російської федерації в Україні у судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не відомі.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги слід задовольнити.
За даними свідоцтва про народження ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.11)
Згідно з даними наказу військового комісара Славутського об`єднаного міського військового комісаріату (по стройовій частині) м. Славута Славутського району Хмельницької області від 31 липня 2014 року ОСОБА_3 на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 був призваний на військову службу та вибув до місця служби у військову частину НОМЕР_1 (команда НОМЕР_2 ), м. Хмельницький (а.с.12).

Відповідно до даних довідки командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 в період з 31.07.2014 року по 05.09.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецькій області, трагічно загинув 09 лютого 2015 року при виконанні службових обов`язків при артобстрілі в м.Дебальцеве Донецької області (а.с.14).
Відповідно до даних Акту службового розслідування від 25 березня 2015 року на підставі наказу начальника штабу АТО № 1267ОГ ДСК від 30 січня 2015 року та наказу командира в/ч пп НОМЕР_2 № 45 від 03 лютого 2015 року солдат ОСОБА_3 , санітар 1-го автомобільного взводу, 03 лютого 2015 року був відряджений в підпорядкування керівника табору "Сармат" з подальшим переміщенням в підпорядкування до сектору "С" в район м. Дебальцеве Донецької області. 03 лютого 2015 року військослужбовець ОСОБА_3 прибув до табору "Сармат" після чого 03 лютого 2015 року вибув до сектору "С" для переміщення і підпорядкування в район м. Дебальцеве Донецької області. 03 лютого 2015 року ОСОБА_3 прибув до сектору "С" в м. Бахмут (до 2016 року м. Артемівськ) Донецької області, де виконував обов`язки щодо посилення медичного забезпечення. 09 лютого 2015 року близько 18:30 год. ОСОБА_3 , разом з двома пораненими бійцями, фельдшером та водієм виїхав з блокпосту "Хрест" в м. Дебальцеве Донецької області у напрямку м. Бахмут (до 2016 року м. Артемівськ) Донецької області. Після чого інформація щодо місця перебування військослужбовця ОСОБА_3 була відсутня. 23 лютого 2015 року комісією щодо розслідування факту зникнення військослужбовця ОСОБА_3 , було знайдено та впізнано тіло військослужбовця ОСОБА_3 , в морзі м. Дніпропетровськ (а.с.15-16).

Факт смерті підтверджується, зокрема, свідоцтвом про смерть від 27 лютого 2015 року серії НОМЕР_3 , виданим виконавчим комітетом Микулинської сільської ради Полонського району Хмельницької області (а.с.17), рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2017 року по справі № 681/569/17 (а.с.18-21)

Згідно з даними лікарського свідоцтва про смерть від 23 лютого 2015 року № 226/л, виданого Ленінським відділенням Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_3 загинув внаслідок наскрізного вогнепального поранення шиї з ушкодженням спинного мозку.

Відповідно до даних витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв?язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28 квітня 2015 року № 1578, отримана під час бойових дій травма (наскрізне вогнепальне поранення шиї з ушкодженням спинного мозку) ОСОБА_3 , послужила причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 і пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Від втрати сина позивачі зазнали душевних страждань, тому звернулися із позовом про стягнення моральної шкоди.
За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
В силу ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в т.ч. частини Донецької області, де загинув син позивачів.
Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.
З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації частини Донецької області, загинув син позивачів, що завдало їм значної моральної шкоди, що виражається в основному - це втратою в їхньому житті сина ОСОБА_6 , при цьому позивачі мають необхідний та достатній обсяг цивільної правоздатності для звернення до суду з такими вимогами, як мати та батько загиблого (І черга спадкоємців).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Згідно зі ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За змістом ст.ст. 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., ІУ Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі по 60000 євро кожному, позивачі довели, що через власний душевний невгамовний біль, безперервні їх страждання через втрату сина, які вони відчувають роками, наявні підстави для задоволення їх вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації на користь батьків загиблого сина.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).
Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про обгрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
На підставі вищевказаного, ст. 8 Конституції України, ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17.07.1997р., Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, керуючись ст.ст.10,11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов задовольнити.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1969200 (один мільйон дев`ятсот шістдесят дев`ять тисяч двісті ) грн. 00 коп., що за офіційним курсом НБУ на день підписання заяви складає 60 000 (шістдесят тисяч) євро.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди у розмірі 1969200 (один мільйон дев`ятсот шістдесят дев`ять тисяч двісті ) грн. 00 коп., що за офіційним курсом НБУ на день підписання заяви складає 60 000 (шістдесят тисяч) євро.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Хмельницької області через Полонський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає по АДРЕСА_1 ;

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РЕОКПП НОМЕР_5 , проживає по АДРЕСА_1 .

Відповідач Російська Федерація, місцезнаходження посольства Російської Федерації в Україні Повітрофлотський проспект, 27 м.Київ, поштовий індекс 03049.

Головуюча Н.А.Горгулько