Справа № 199/6461/17
31.01.2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
судді Скрипник О.Г.
секретарі Шеленок С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу,
В вересні місяці 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2, про стягнення боргу.
В обгрунтування позову посилаючись на те, що відповідач була працевлаштована у позивача приватного підприємця ОСОБА_1, що підтверджується трудовим договором від 17.12.2015 року. Трудовий договір розірваний 31 січня 2016 року за ст.40, п.4 КЗпПУ. Під час роботи відповідач без відома позивача взяла із каси грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн, що підтверджується актами та накладними переобліку. Після виявлення нестачі відповідач не заперечувала, що дійсно взяла гроші та зобовязалася повернути борг щомісячними платежами по 2 500 грн., кінцевим терміном повернення всієї суми до 22 червня 2017 року, про що сторони склали розписку.
Позивач зазначає, що 25.11.2016 року неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, про те відповідач грошові кошти не повернула мотивуючи відсудність грошових коштів.
Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 24 541,77 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 20 000,00 грн.; пені у розмірі 4 251,96 грн,; три відсотка річних у розмірі 289,81 грн.
В судове засідання позивач не зявилася, надала до суду засяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала.
Відповідач в судове засіданні не зявилася, про час, дату та місце розгляду справу повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки судові не повідомила.
За згодою позивача суд розглядає справу в заочному порядку.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
В судовому засіданні встановлено, що відповідач була працевлаштована у позивача приватного підприємця ОСОБА_1, що підтверджується трудовим договором від 17.12.2015 року. Трудовий договір розірваний 31 січня 2016 року за ст.40, п.4 КЗпПУ. Під час роботи відповідач без відома позивача взяла із каси грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн, що підтверджується актами та накладними переобліку. Після виявлення нестачі відповідач не заперечувала, що дійсно взяла гроші та зобовязалася повернути борг щомісячними платежами по 2 500 грн., кінцевим терміном повернення всієї суми до 22 червня 2017 року, про що сторони склали розписку.
25.11.2016 року позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, про те відповідач грошові кошти не повернула мотивуючи відсудність грошових коштів.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі ст.130 КЗпП України Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Частиною 2 п.3 Ростанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємства, установам, організаціям їх працівникам» від 29.12.1992 року №14 розяснено, що виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Зокрема зясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.
Відповідно до ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з інших підстав, може бути замінений позивковим зобовязанням. Заміна боргу позиковим зобовязанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики.
Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Оскільки представником відповідачем, у судовому засіданні, отримання позики не заперечувалося, позика відповідачем у повному обсязі не повернена, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зважаючи на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заборгованості у розмірі 24 541,96 грн, яка складається з: 20 000,00 грн основний борг; 4 251,96 грн пеня, 289,81 грн три відсотків річних.
Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 281-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ( ІПН: НОМЕР_2) суму боргу у розмірі 24 541,96 грн, яка складається з: 20 000,00 грн основний борг; 4 251,96 грн пеня, 289,81 грн три відсотків річних
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ( ІПН: НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 640,00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя О.Г.Скрипник