Справа № 466/2455/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2018 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Єзерського Р.Б.

при секретарях Ваврин М. М., Бандуровському Т. Я.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

30 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення про визнання наказу Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф № 49-к від 17.01.2018 року «Про дисциплінарне стягнення» у вигляді оголошення догани за порушення трудової дисципліни неправомірним та його скасування, стягнення з Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф моральної шкоди у розмірі 3723,00грн.

01 червня 2018 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати наказ Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф № 49-к від 17.01.2018 року «Про дисциплінарне стягнення» у вигляді оголошення догани за порушення трудової дисципліни неправомірним та його скасування, стягнення з Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф моральної шкоди у розмірі 15000,00грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона з 1985 року по теперішній час незмінно працює у службі екстреної медичної допомоги Львівщини у Львівському обласному центрі екстреної медичної допомоги та медицини катастроф. Понад 10 років обіймає керівні посади, за більш ніж 30-річну трудову діяльність не мала жодного стягнення, а лише заохочення. Окрім цього її залучено до викладацької роботи у Львівському медичному коледжі післядипломної освіти, де вона займається підготовкою та перепідготовкою фахівців середньої ланки для екстреної медичної допомоги.

Викладацькою роботою позивач займається на умовах погодинної оплати праці з навантаженням до 240год. впродовж навчального року. Педагогічна діяльність не є сумісництвом, погодження керівника за основним місцем роботи не потребує та може здійснюватися в основний робочий час. Про її викладацьку діяльність знають всі працівники Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, в тому числі генеральний директор та начальник відділу кадрів, яка щороку підписує (підтверджує) заяву про прийом на роботу в коледж.

28 грудня 2017 року, згідно розкладу навчальних занять позивач читала лекцію в медичному коледжі на курсах фельдшерів екстреної медичної допомоги, в цей час, за розпорядженням генерального директора ОСОБА_4, було складено акт про її відсутність на робочому місці впродовж 3 годин 40 хвилин, що не відповідає дійсності. 17 січня 2018 року наказом по установі №49-к «Про дисциплінарне стягнення» їй оголошено догану. Позивач вважає, що стягнення накладене безпідставно, оскільки відсутній факт вчинення проступку, при накладенні стягнення порушені норми матеріального і процесуального права. В результаті накладення стягнення постраждав її авторитет, як працівника, який займає керівну посаду, погіршилися стосунки із співробітниками, чим завдано моральної шкоду в сумі 15000,00грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, надали відповідь на відзив і пояснення, викладені в письмовому вигляді, пояснили що причиною відсутності на робочому місці з 9.30 год. до 11.30 год. стало здійснення позивачкою викладацької діяльності, як викладачем-погодинником у вищому навчальному комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівський медичний коледж післядипломної освіти», при цьому керівник був повідомлений про здійснення нею такої діяльності шляхом направлення нею свого резюме, зазначила, що здійснювала викладацьку діяльність протягом всього періоду роботи з керівником ОСОБА_4, однак в цьому випадку накладення стягнення мало підґрунтям погіршення особистих стосунків з керівником. Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці не перевищувала двох годин, викладацька діяльність здійснювалася на території її місця роботи. Наказ про застосування дисциплінарного стягнення до позивачки не було доведено, а докази відповідача не відповідають вимогам закону.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечила, надала письмові заперечення від 08.05.2018р., вказала, що підставою накладення дисциплінарного стягнення стало порушення позивачкою трудової дисципліни. В судовому засіданні зазначила, що узгодження відсутності на робочому місці позивачка не здійснювала, тому керівник мав право застосувати до неї стягнення. Доказів завдання позивачці моральної шкоди не надано, відтак ця вимога є безпідставною.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина.

Ст.ст.1, 3, 43, 44, 45, 46 Конституції України, проголошують Україну соціальною, правовою державою, визначають зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини, гарантують право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90 Конституції України). Визначають, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі ст. 21 КзПП працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Отже, дана норма дає право працівнику працювати за сумісництвом, а також виконувати іншу роботу, яка не є сумісництвом.

У відповідності до Постанови КМУ від 03.04.1993р. №245 та спільного наказу МОЗ України, Мінюсту України та Міністерства фінансів України від 28.06.1993р.№43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 30.06.1993р.за №76 «Про затвердження положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» педагогічна діяльність не є сумісництвом (п.3 Переліку робіт, які не є сумісництвом), погодження керівника за основним місцем роботи не потребує, оскільки такого законодавством не передбачається (п.1 Постанови).

Згідно Наказу №156 від 13.09.1985 року ОСОБА_1 прийнята на посаду лікаря швидкої медичної допомоги підстанції №1. 08.08.2016 року, згідно наказу №242-к переведено на посаду заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи Комунального підприємства Львівської обласної ради «Львівської станції швидкої медичної допомоги». Наказом №666-к від 18.09.2017 року переведено на посаду завідувача інформаційно-аналітичного відділу медичної статистики Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Окрім цього, на підставі наказу вищого навчального комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський медичний коледж післядипломної освіти» № 05-07/53 від 13.09.2017р. ОСОБА_1 прийнята на посаду викладача-погодинника за профілем невідкладні стани з 18.09.2017р. по 29.06.2018р. з педагогічним навантаженням до 240 годин.

П.11 Постанови КМУ від 03.04.1993р. №245 та спільного наказу МОЗ України, Мінюсту України та Міністерства фінансів України від 28.06.1993р.№43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 30.06.1993р.за №76 «Про затвердження положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» дозволяє за погодженням із власником зберігати заробітну плату за працівником-сумісником, який є висококваліфікованим спеціалістом при здійсненні педагогічної діяльності у робочий час до 4-х годин на тиждень. Тобто цей пункт вказує на процедуру погодження викладацької діяльності у випадках збереження заробітної плати і при умові, що викладацька робота займає не більше 4-х годин на тиждень.

Форми погодження здійснення викладацької діяльності законодавчо не визначено.

В матеріалах справи наявні відзнаки, які характеризують ОСОБА_1, як висококваліфікованого спеціаліста.

Позивачем до суду надано скрін-шоти переписки у січні 2017 року ОСОБА_1 з генеральним директором ОСОБА_4, а саме надіслання йому на електронну адресу резюме, де зазначено інформацію щодо здійснення нею викладацької діяльності, місця і способу здійснення такої діяльності. Чим спростовуються письмові пояснення генерального директора ОСОБА_4 про його необізнаність щодо здійснення ОСОБА_1 викладацької діяльності.

Також судом враховується, як узгодженість здійснення викладацької діяльності ОСОБА_1 з керівництвом установи, тривалість здійснення такої діяльності і відсутність в цей період спорів щодо цього.

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Органами, правомочними застосовувати дисциплінарні стягнення, відповідно до ст. 147-1 КЗпП України є орган, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну відповідальність, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

Строк для застосування дисциплінарного стягнення, визначений ст. 148 КЗпП України, яка передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно Наказу № 330/од від 28.12.2017р. (а.с.34) наказано провести перевірку відпрацювання робочого часу персоналом станції ЕМД Львів, однак доказів проведення такої перевірки суду не надано.

У відповідності до акту про відсутність від 28 грудня 2017р., зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, однак не надано доказів відсутності ОСОБА_1 на роботі.

Докази невиконання ОСОБА_1 посадових обовязків, завдання у звязку з цим шкоди установі відсутні.

До застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 149 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як вбачається, прохання надати письмові пояснення від 29.12.2017р. ініційоване начальником відділу кадрів ОСОБА_5, повноваження якої не підтверджені (а.с.36).

Акт про оголошення Наказу № 49-к від 17.01.2018р. не датований, у звязку з чим і за відсутності інших доказів, він не може вважатися належним доказом повідомлення ОСОБА_1 про зміст наказу.

У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням встановлених в суді обставин в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку і невідповідність застосованих заходів дисциплінарного стягнення вимогам закону, щодо порядку застосування такого, особі ОСОБА_1, фактичним обставинам і вважає їх такими, що обмежують конституційні права ОСОБА_1 на працю. А відтак, оскаржуваний наказ є неправомірним і таким що підлягає скасуванню, а позов в цій частині - до задоволення.

Заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1195 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно статті 1167 ЦК України відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв'язку та вини завдавача.

Наданими позивачем доказами факт завдання їй моральної шкоди не знайшов свого підтвердження.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 21, 40, 147-150, 233-235 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1, 28.07.1958 р. н. (ідентифікаційний номер відсутній), яка зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 до Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф (), юридична адреса якого: м. Львів, вул. Миколайчука, 9 про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ генерального директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" №49-к від 17 січня 2018 року про накладення дисциплінарного стягнення у виді догани ОСОБА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (), юридична адреса якого: м. Львів, вул. Миколайчука, 9 на користь ОСОБА_1, 28.07.1958 р. н. (ідентифікаційний номер відсутній) 704 (сімсот чотири) гривні 40 (сорок) копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 06 червня 2018 року.

Суддя ОСОБА_6