Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 686/5456/15-ц

провадження № 61-5036св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» та ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 у складі суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що його 24 травня 2002 року прийнято на роботу до Хмельницької філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду консультанта валютного відділу. Під час роботи у ПАТ КБ «ПриватБанк» він неодноразово переводився на інші посади. 22 грудня 2014 року його звільнено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Разом з тим, при звільненні йому не виплачено усі суми, що належать від підприємства, зокрема не виплачено компенсації невикористаних щорічних відпусток. Зазначав, що він має статус інваліда та відповідно до законодавства йому передбачено надання відпустки більшої тривалості, ніж 24 календарні дні. Внаслідок зазначених дій відповідача він зазнав матеріальних втрат та моральних страждань.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 4 882 грн 89 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38 573 грн 34 коп. та відшкодувати моральну шкоду в сумі 20 тис. грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 07 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4 882 грн 89 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38 573 грн 34 коп. та у відшкодування моральної шкоди 1 тис. грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні ОСОБА_1 не виплачено компенсацію за 21 день невикористаної щорічної відпустки, на яку позивач мав право у зв'язку з інвалідністю. Обставини збільшеної тривалості відпустки ОСОБА_1 визнані відповідачем, підтверджуються пенсійним посвідченням позивача та службовою запискою. За таких обставин, позов у частині виплати компенсації невикористаної щорічної відпустки є обґрунтованим. Неналежний розрахунок при звільненні є підставою відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період із 23 грудня 2014 року по 25 травня 2015 року. Розмір завданої у зв'язку з наведеним моральної шкоди становить 1 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року рішення Хмельницького міськрайонного суду від 07 липня 2015 року змінено. Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в новій редакції: «Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 749 грн 11 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 28 162 грн 20 коп. та моральну шкоду в сумі 1 тис. грн». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 року рішення Хмельницького міськрайонного суду від 07 липня 2015 року змінено. Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в новій редакції: «Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним дні щорічних відпусток у сумі 1809 грн 18 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 28 162 грн 20 коп. та 1 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.» В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що загальна кількість днів щорічних відпусток, на використання яких мав право ОСОБА_1 з урахуванням наявності в нього третьої групи інвалідності, за весь період роботи в ПАТ КБ «ПриватБанк» складає 330 днів, ОСОБА_1 використано 284 дні відпустки, не використано 46 днів, а компенсацію за невикористану відпустку виплачено лише за 38 днів. Отже, при звільненні ОСОБА_1 відповідач не виплатив грошову компенсацію за вісім днів невикористаної ним щорічної відпустки в розмірі 1809 грн 18 коп. (82 544 грн 06 коп.:365х8). Відповідачу достеменно було відомо про наявність у позивача третьої групи інвалідності, оскільки сам позивач повідомляв банк про наявність інвалідності, а добровільною виплатою компенсації за невикористану частину відпустки відповідач фактично визнав, що тривалість відпустки ОСОБА_1 встановлювалась з врахуванням наявності в нього третьої групи інвалідності. Крім того, відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньоденна заробітна плата за останні два календарних місяці перед звільненням становить 276 грн 10 коп., виходячи з заробітної плати за жовтень 2014 року в розмірі 6 265 грн 45 коп. та листопад 2014 року в сумі 5 606 грн 91 коп. Таким чином, з урахуванням порушення законних прав позивача внаслідок невиплати належних йому грошових коштів при звільненні, моральних страждань, і додаткових зусиль для організації свого життя, розміру невиплаченої грошової компенсації за частину невикористаної відпустки суд першої інстанції правомірно визначив розмір моральної шкоди, який становить 1 тис. грн.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що позивач не подавав роботодавцеві документи на підтвердження його інвалідності у період з 02 червня 2010 року по дату звільнення з роботи, тому рішення про стягнення компенсації за весь період роботи позивача є необґрунтованим. Апеляційним судом при ухваленні рішення порушено вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), абзацом другим пункту 7 якого передбачено, що святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються, тому розрахунок у рішенні суду апеляційної інстанції не відповідає зазначеному Порядку. Судом при ухваленні рішення при обчисленні грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки під час нового апеляційного розгляду справи повторно не були враховані наявні у справі докази та неправильно обчислено розмір такої компенсації. Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, не вирішив питання про зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача, не дотримався принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та стягнув суму грошової компенсації у повному обсязі, не навівши при цьому відповідних мотивів. Необґрунтованим є оскаржуване рішення апеляційного суду і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки висновок суду про відшкодування з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 1 тис. грн не підтверджений належними доказами.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить змінити рішення суду апеляційної інстанції та викласти абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток у сумі 1 628 грн 23 коп., середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 28 162 грн 20 коп. та 1 тис. грн у відшкодування моральної шкоди. Утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів провести з компенсації за невикористані дні щорічних відпусток із суми 1 538 грн 24 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з суми 28 162 грн 20 коп.», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що під час судового розгляду справи відповідач частково визнав його вимоги щодо компенсації невикористаної відпустки та виплатив указане відшкодування за 13 днів невикористаної відпустки. Разом з тим, із вказаної суми відповідач незаконно утримав кошти у розмірі 89 грн 99 коп. як відрахування на єдиний соціальний внесок. Крім того, при розрахунку середньої заробітної плати суд враховував суми, які при обчисленні середнього заробітку не враховуються.

У запереченні на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що додатково нарахована та виплачена позивачу після звільнення грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки не входить до переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний соціальний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а тому відповідачем правомірно здійснено утримання єдиного соціального внеску із нарахованої і виплаченої суми грошової компенсації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 24 травня 2002 року по 22 грудня 2014 року працював у ПАТ КБ «ПриватБанк» на різних посадах.

У період з 24 травня 2002 року по 01 квітня 2003 року позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності. У період з 01 квітня 2003 року по 31 травня 2014 року позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності.

22 грудня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за пунктом 1 статті 36 КЗпП України - за згодою сторін.

За період роботи ОСОБА_1 було використано 284 дні відпустки та йому при звільненні виплачено грошову компенсацію за невикористані 25 днів щорічної відпустки.

13 днів невикористаної відпустки відповідачем оплачено 21 липня 2015 року, а тому спірними залишилися 8 днів відпустки, за які позивач не отримав компенсації.

Згідно із статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення працівником вимоги.

Відповідно до частини сьомої статті 6 Закону України «Про відпустки» особам з інвалідністю І і ІІ груп надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю ІІІ групи - 26 календарних днів.

Статтею 24 Закону України «Про відпуски» та статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення.

За змістом частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки» та статті 78-1 КЗпП України святкові та неробочі дні (стаття 73 КЗпП України) при визначенні тривалості щорічних відпусток не враховуються.

За змістом пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної платинарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Суд апеляційної інстанції, розраховуючи розмір грошової компенсації позивачу за невикористані дні щорічної відпустки, не врахував наведених вимог закону та визначив суму, яка підлягає компенсації, у розмірі 1 809 грн 18 коп. (82 544 грн 06коп./365х8) без вирахування 10 святкових і неробочих днів, що мали місце у періоді із 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2014 року.

Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що позивач не подавав роботодавцеві документи на підтвердження його інвалідності у період з 02 червня 2010 року по дату звільнення з роботи, спростовані апеляційним судом із посиланням на докази у справі (довідку МСЕК, пенсійне посвідчення, службову записку) та обставини фактичного визнання відповідачем збільшеної тривалості щорічної відпустки ОСОБА_1 з урахуванням наявності в останнього інвалідності. Нова оцінка доказів виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що апеляційний суд не вирішив питання про зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача, не дотримався принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, стягнувши суму грошової компенсації у повному обсязі, є обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-837цс15 від 23 грудня 2015 року.

Стягуючи із відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у повному обсязі, апеляційний суд не звернув уваги на те, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

Щодо посилань ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є виплатою, на яку не нараховується єдиний соціальний внесок, необхідно зазначити таке.

Порядок нарахування та сплати єдиного соціального внеску регулюється Законом України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 цього Закону платниками єдиного соціального внеску є роботодавці.

Пунктом 1 частини першої статті 7 зазначеного Закону визначено базу нарахування єдиного соціального внеску, такий внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, та суми винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Перелік виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний соціальний внесок, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року № 1170, відповідно до пункту 5 розділу І якої відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою нарахування єдиного соціального внеску.

Разом з тим, при виплаті позивачу 21 липня 2015 року компенсації 13 днів невикористаної відпустки відповідач утримав із вказаної 89 грн 99 коп. як відрахування на єдиний соціальний внесок.

Враховуючи те, що 13 днів невикористаної відпустки відповідачем компенсовано під час судового розгляду справи, тобто виплата суми компенсації за вказані 13 днів відпустки є складовою заявленого позову, суд мав перевірити правильність обрахунку цієї суми роботодавцем, зокрема в частині відрахувань з неї.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Допущені апеляційним судом порушення процесуального закону становлять підставу скасування ухваленого ним рішення застаттею 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик