Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 753/17096/15-ц

провадження № 61-4329 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі-ОСОБА_6,
-ОСОБА_7,
-ОСОБА_8,
представник позивачів-ОСОБА_9,
відповідач-Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Апеяційного суду м. Києва у складі суддів: Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А., Саліхова В. В., від 09 червня 2016 року.

Встановив:

У вересні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу.

Позовна заява ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 мотивована тим, що 16 серпня, 26 жовтня 2012 року та 06 червня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і кожним із позивачів було укладено окремі договори банківських вкладів. На виконання умов таких договорів позивачами внесено в касу ПАТ КБ «ПриватБанк» по 100 000 доларів США кожним і це підтверджується відповідними квитанціями.

Позивачі вказали, що виявили бажання достроково повернути депозитні вклади, однак їх відповідні звернення до відповідача залишилися не виконаними. У зв'язку з наведеним, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 були змушені звернутися до суду з цим позовом який обґрунтували порушенням їх прав як споживачів фінансових послуг з боку ПАТ КБ «ПриватБанк».

На підставі наведеного, з урахуванням заяви позивачів про залишення без розгляду позову в частині вимог про стягнення сум нарахованих за вкладами відсотків (а. с. 37, т. 1) і ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року про задоволення відповідних вимог позивачів (а. с. 59, 60, т. 1), ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просили суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк»: на користь ОСОБА_6 суму банківського вкладу по договору від 16. серпня 2012 року № SAMDN4385 (Вклад «Депозит VIP») в розмірі 100 000 доларів США; на користь ОСОБА_7 суму банківського вкладу по договору від 26 жовтня 2012 року № SAMDN0378 (Вклад «Депозит VIP») в розмірі 100 000 доларів США; на користь ОСОБА_8 суму банківського вкладу по договору від 06 червня 2013 року № SAMDN9218 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») в розмірі 100 000 доларів США.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 суму банківського вкладу по договору від 16 серпня 2012 року № SAMDN4385 (Вклад «Депозит VIP») в розмірі 100 000 доларів США.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_7 суму банківського вкладу по договору від 26 жовтня 2012 року № SAMDN0378 (Вклад «Депозит VIP») в розмірі 100 000 доларів США.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_8 суму банківського вкладу по договору від 06 червня 2013 року № SAMDN9218 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») в розмірі 100 000 доларів США.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 2 086 грн 44 коп.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 2 055 грн 38 коп.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_8 судовий збір в розмірі 1 948 грн 80 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачами доведено належними і допустимими доказами підстави позову про наявність між ними і відповідачем взаємних зобов'язань за договорами банківських вкладів, доведено факт невиконання ПАТ КБ «ПриватБанк» свого обов'язку, передбаченого умовами вказаних вище договорів і нормами статей 526, 610, 629, 1060 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо повернення банківських вкладів на першу вимогу вкладників. Враховуючи доведеність і обґрунтованість вимог позову, районний суд дійшов висновків про необхідність задоволення вимог позивачів у обраний ними спосіб. Питання щодо розподілу судових витрат у справі є похідним та вирішено судом першої інстанції з урахуванням вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року скасовано і ухвалено у справі нове рішення суду про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов передчасних та помилкових висновків про доведеність підстав позову. Зокрема, апеляційний суд встановив, що на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог позивачами надано ксерокопії відповідних договорів банківських вкладів. Усі вказані договори були укладені у філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» і там же внесені грошові кошти. 06 серпня 2015 року позивачі звернулися до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявами про виплату суми вкладу і суми нарахованих процентів за договорами банківського вкладу. Банк у виплаті грошових коштів відмовив з підстав відсутності інформації щодо договорів банківських вкладів укладених на анексованій території.

Також, апеляційний суд встановив, що надані позивачами копії договорів та квитанцій не посвідчені належним чином, і з журналу судового засідання суду першої інстанції не убачається, що в судовому засіданні досліджувалися оригінали таких документів, а отже обставини укладання договорів, їх виконання та рух коштів по договорам судом першої інстанції належними доказами перевірено не було.

На підставі таких встановлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновків, що висновки суду першої інстанції про доведеність позову ґрунтувалися лише на припущеннях, а це є недопустимим.

Під час апеляційного розгляду справи представником позивачів були надані примірники договорів, які він вважає оригіналами і три квитанції із штампом про внесення грошових коштів на суму по 100 000 доларів США, кожна. Апеляційним судом такі докази оцінено та встановлено, що надані документи не містять обов'язкових реквізитів, а саме печатки Симферопольської філії банку або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Оскільки належних та допустимих доказів в розумінні положень статей 58, 59 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, які б підтверджували пролонгацію вказаних договорів, розмір вкладів та відсотків позивачами не подано, також не доведено, що позивачі не отримували відшкодування своїх вкладів від Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», яка поза волею відповідача, замінила ПАТ КБ «ПриватБанк» за всіма зобов'язаннями, укладеними працівниками відокремленого підрозділу на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, у тому числі за договорами банківських вкладів (депозитів), та виконує зобов'язання за рахунок майна відповідача на окупованій території, а також апеляційним судом не встановлено що на рахунках позивачів обліковуються грошові кошти відповідно до договорів банківських вкладів та нараховані і невиплачені проценти по ним, то суд апеляційної інстанції вважав за необхідне ухвалити у справі нове рішення суду про відмову в позові через недоведеність його підстав та вимог.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять скасувати рішення Апеяційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року і залишити в силі заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року.

Касаційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про неналежність наданих позивачами доказів на підтвердження підстав позову щодо наявності невиконаних відповідачем обов'язків перед позивачами за вказаними договорами банківських вкладів, у той час, коли відповідачем у справі не надано жодного доказу на спростування підстав позову і документів, якими підтверджуються позовні вимоги. Крім того, апеляційний суд безпідставно послався на відсутність доказів, що позивачі не отримували відшкодування своїх вкладів від Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», оскільки така організація не є учасником правочинів на підставі яких між сторонами у справі виникли зобов'язальні правовідносини, тощо.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України (тут і далі ЦПК України в чинній редакції) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом.

Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема - квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року, справа № 6-17цс12, зводяться до того, що відповідні юридичні факти - відсутність банківських рахунків, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, - слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

На підтвердження укладання договору банківського вкладу від 16 серпня 2012 року № SAMDN4385 з ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6 до позовної заяви додано копію такого договору (а. с. 9, т. 1), складеного у простій письмовій формі, підписаного від імені банку повноважною особою та клієнтом. Договір містить усі умови, необхідні для договору даного виду, а саме: розмір вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, строк дії договору. Крім того, на підтвердження укладення договору позивачем надано копію квитанції про відповідну банківську операцію на загальну суму 100 000 доларів США (а. с. 10, т. 1), а також надано копію письмової вимоги до відповідача про виконання умов договору шляхом виплати вкладу і процентів (а. с. 11, т. 1). Вказана квитанція містить: найменування банку; дату здійснення касової операції; відомості про платника; призначення платежу; підписи працівників банку та платника, і свідчить про внесення коштів за договором № SAMDN4385.

Аналогічні докази на підтвердження наявності між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк» взаємних зобов'язань за договором банківського вкладу від 26 жовтня 2012 року № SAMDN0378 (Вклад «Депозит VIP»), а також на підтвердження наявності між ОСОБА_8 та ПАТ КБ «ПриватБанк» взаємних зобов'язань за договором банківського вкладу від 06 червня 2013 року № SAMDN9218 (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), також додано до позовної заяви (а. с. 16-20, 25-29, т. 1).

Суд першої інстанції оцінив такі докази та, з урахуванням відсутності будь-яких доказів з боку відповідача у справі на спростування підстав і обґрунтованості позову, дійшов правильних висновків про задоволення вимог позивачів.

Апеляційний суд не надав належної правової оцінки тому, що матеріали справи не містять жодних доказів відповідача на спростування підстав позову та доказів позивачів якими обґрунтовані позовні вимоги, а тому за правилами статей 60, 61, 213, 214 ЦПК України в редакції, чинній станом на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, оспорюване в касаційному порядку рішення апеляційного суду визнати законним і обґрунтованим не можна.

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилася та обставина, що відповідач у справі не заперечував факт укладення з позивачами відповідних договорів, а посилався на неможливість задоволення їх вимог через призупинення обслуговування клієнтів та роботу відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Кримі у зв'язку з невизначеністю статусу території Кримського півострова та її правового статусу. Разом з тим, ці обставини не звільняють сторону договору банківського рахунку від зобов'язань за таким договором (стаття 1066 ЦК України).

Також є помилковими посилання апеляційного суду як на підставу відмови в цьому позові на відсутність доказів щодо пролонгації вказаних договорів, розміру вкладів та відсотків, доказів, що на рахунках позивачів обліковуються грошові кошти відповідно до договорів банківських вкладів та нараховані і невиплачені проценти по ним, оскільки такі обставини апеляційний суд мав кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу (справа № 6-17цс12).

Посилання касаційної скарги на безпідставність посилань апеляційного суду щодо відсутності доказів, що позивачі не отримували відшкодування своїх вкладів від Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», є обґрунтованими оскільки положення статті 1066 ЦК України регулюють правовідносини між сторонами договору банківського рахунка і саме ця норма права підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.

За змістом статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Виходячи з викладеного вище, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про задоволення позову. Натомість, судом апеляційної інстанції помилково скасовано судове рішення районного суду, яке відповідає закону. Тому оспорюване в касаційному порядку рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції.

Судовий збір за подання касаційної скарги не сплачувався, а також іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної чи касаційної інстанцій, а тому підстави для вирішення питання щодо зміни розподілу відповідних судових витрат між сторонами у справі в касаційного суду відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року скасувати і залишити в силі заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик