АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/7413/15-ц

Провадження № 22-ц/787/233/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.АВ., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "АМП ПЛЮС",

відповідач: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, а також ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року у справі №569/7413/15-ц, ухваленого в складі судді Діонісьєвої Н.М., повний текст якого складено 27 листопада 2015 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АМП ПЛЮС» (далі - ТОВ «АМП ПЛЮС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_2 у якому просило суд усунути товариству перешкоди у користуванні власністю у вигляді квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що у вказаній вище квартирі, яка є об'єктом права власності позивача, проживають та зареєстровані відповідачі і вони відмовляються в добровільному порядку її звільнити, чим створюють позивачеві перешкоди у користуванні власністю. У інший спосіб ТОВ «АМП ПЛЮС» захистити свої права не може, а тому просило суд задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року позов ТзОВ "АМП ПЛЮС" до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 задоволено.

Усунуто перешкоди ТОВ «АПМ ПЛЮС» у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що дані правовідносини регулюються нормами ст. ст. 316, 319, 231, 391 ЦК України, ч. 3 ст. 116 ЖК України та виходив з того, що відповідачі лише зареєстровані в спірній квартирі та проживають у ній без будь-якої на те правової підстави, а тому вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з метою усунення ТОВ «АПМ ПЛЮС» перешкод у користуванні власністю.

В апеляційній скарзі, поданій 22 липня 2016 року до Апеляційного суду Рівненської області ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, а також ОСОБА_4 посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сім'я ОСОБА_4 зайняла житлове приміщення не самовільно, а на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ДП «Спецбуд» від 08 жовтня 1992 року, оскільки ОСОБА_2 пропрацював на підприємстві, яке надало йому спірне житло, понад 10 років, є пенсіонером, а відтак на нього поширюються гарантії, встановлені ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК України щодо неможливості виселення без надання іншого житлового приміщення його та членів його сім»ї. Зазначає, що судом до спірних відносин безпідставно застосовано норми ст. 116 ЖК України, рішенням Рівненського міського суду від 11 грудня 1997 року у справі № 2-2820/97, яким ВАТ «Рівненський домобудівний комбінат» відмовлено в задоволенні позову до відповідачів про виселення, спростовується факт протиправного зайняття відповідачами спірної квартири. Судом залишено поза увагою, що у спірному помешканні зареєстрований та проживає малолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, однак питання про його виселення не ставилось, а до участі у розгляді справи орган опіки і піклування залучений не був. Вказує, що з пропозиціями укласти договір найму чи договір оренди квартири позивач не звертався.

09 вересня 2016 року позивачем подано заперечення на апеляційну скаргу в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законними і обґрунтованими, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, вказане судове рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що станом на 01 червня 1993 року гуртожиток по АДРЕСА_1 було включено до статутного фонду закритого акціонерного товариства «Рівненський домобудівний комбінат» (далі - ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат»).

Відповідач ОСОБА_2 з 21 січня 1988 року до 21 серпня 1998 року працював монтажником державного підприємства «Спецбуд», та за згодою власника вказаного гуртожитку - ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат», йому 08 жовтня 1992 року було виділено квартиру АДРЕСА_1 у вказаному гуртожитку (зі складом сім'ї 3 чоловіки).

В 1997 році ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення. Рішенням Рівненського міського суду від 11 грудня 1997 року, яке набрало чинності, в задоволенні позову ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» було відмовлено. При цьому, судом встановлено, що відповідачі вселилися до кімнати гуртожитку АДРЕСА_1 не у зв'язку з виконанням трудових відносин та не самовільно, строк дії договору на їх проживання закінчився 08 серпня 1997 року (а. с. 91).

25 травня 1998 року ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» відчужив будівлю гуртожитку на користь малого приватного підприємства «АПМ» (право власності зареєстроване у державному реєстрі 28 березня 2000 року).

Згодом, мале приватне підприємство «АПМ» передало до статутного капіталу ТОВ «АПМ ПЛЮС» 39 квартир у вказаному гуртожитку.

Виконавчим комітетом Рівненської міської ради 15 червня 2012 року видано ТОВ «АПМ ПЛЮС» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, в тому числі на спірну квартиру в гуртожитку для сімейних АДРЕСА_1 (а. с. 6).

З 09 листопада 2013 року власником квартири АДРЕСА_1 є ТОВ «АПМ ПЛЮС» , а з 02 листопада 2016 року власником спірної квартири є ОСОБА_7, що стверджується договором купівлі-продажу.

За заявою ОСОБА_7 апеляційним судом його залучено як правонаступника ТзОВ «АПМ ПЛЮС» .

Статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачені право та способи захисту цивільних прав та інтересів.

При зверненні до суду з позовом, ТОВ «АПМ ПЛЮС» мотивувало свої вимоги про виселення відповідачів нормами ЦК України, якими врегульовано питання захисту права власності.

Разом з тим, не врахував, що виселення є категорією житлового законодавства та врегульовано положеннями ЖК України.

Однак, апеляційним судом встановлено, що до спірних правовідносин не застосовується ч.3 ст.116 ЖК України та гарантії передбаченні нормами ст.132,125 ЖК України, оскільки заселення до гуртожитку проведено не у зв'язку із трудовими відносинами. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року у справі №6-71цс11.

Регулювання відносин з користування гуртожитками «прив'язане» до спеціального правового статусу цього житла. Тому норми глави 4 Житлового кодексу УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства стосовно гуртожитків є спеціальними по відношенню до норм цивільного законодавства. Якщо відносини не врегульовані спеціальним законодавством про гуртожитки, необхідно керуватися загальними нормами про договір найму житла як інституту житлового права.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Згідно з ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Згідно зі ст. ст. 770, 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Оскільки відповідачі на час правомірного заселення у квартиру гуртожитку набули правового статусу наймачів житла в гуртожитку, тому відповідно до ст.770, 814 ЦК України сама по собі зміна власника такого житла не є підставою для зміни їх правового статусу.

Підстави та правові наслідки розірвання договору найма передбачені статтями 825, 826 ЦК України, проте позивач з цих підстав позову не заявляв і свої вимоги відповідно до цих норм не обґрунтовував.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках .

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та права воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Розмір судового збору при подачі апеляційної скарги - 606,32 грн., до касаційної інстанції - 1322,88 грн. (606,32+1322,88=1929,20 грн.: 2 =964,60 грн. кожному)

Керуючись ст.ст. 374, ст. 376, ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, а також ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року скасувати.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АМП ПЛЮС», правонаступник ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 відмовити.

Стягнути з правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «АМП ПЛЮС» - ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_3 судовий збір по 964,60 грн. кожному за подачу апеляційної та касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 березня 2018 року.

Головуючий :

Судді :