Справа №443/1782/16-ц
Провадження №2/443/153/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2, звернулась в суд з позовною заявою, та уточнивши позовні вимоги, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,8589 га(0,2500 га - для обслуговування житлового будинку; 0,6089 га - для ведення особистого підсобного господарства), що розташована на території с. Антонівка Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області та належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 22 травня 1997 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її матір - ОСОБА_4. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,8589 га(0,2500 га - для обслуговування житлового будинку; 0,6089 га - для ведення особистого підсобного господарства), що розташована на території с. Антонівка Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області та належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 22 травня 1997 року. На випадок своєї смерті ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла їй - своїй дочці. Відтак, вона як єдиний спадкоємець за заповітом, звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, проте, отримала відмову у видачі такого, у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 що належав померлій та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи в його відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 11 жовтня 2016 року за вих. №733, вбачається що під АДРЕСА_1 рахується господарство, що належало ОСОБА_4 /а.с. 9/.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Таким чином, дослідженими в судовому засіданні обставинами встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 дійсно на праві власності належав - ОСОБА_4. Даний факт додатково підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25 серпня 1989 року. Судом встановлено, що оригінал вказаного документа втрачено. /а. с. 11/.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року, в с. Антонівка Жидачівського району Львівської області, у віці 64 років, померла ОСОБА_4, про що 23 лютого 2009 року зроблено відповідний актовий запис №2 та Любшанською сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 23 лютого 2009 року, видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 /а.с. 6/.

Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що спадщина померлої складається з: житлового будинку з надвірними спорудами, що в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,8589 га(0,2500 га - для обслуговування житлового будинку; 0,6089 га - для ведення особистого підсобного господарства), що розташована на території с. Антонівка Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області та належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 22 травня 1997 року.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 04 січня 2009 року, вбачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, згідно якого все належне їй майно заповіла дочці - ОСОБА_2. Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 7-8/.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Так, з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що до дня смерті і на день смерті ОСОБА_4 (спадкодавця) разом з нею проживала її дочка ОСОБА_2 (позивачка), яка і надалі продовжує жити в житловому будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 /а.с. 3-5/.

За таких обставин, позивачка є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті своєї матері, як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса.

Разом з тим, постановою приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу Посацької А.С. №81/02-31 від 27 жовтня 2016 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Л.Українки, 21 в с. Антонівка Жидачівського району Львівської області, що належав померлій та є спадковим майном /а.с. 10/.

Досладіженими в судовому засіданні обставинами встановлено, що спадковий будинок набутий ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в шлюбі. Відтак є спільною власністю подружжя, а тому останній має право на його ?. Проте, судом встановлено, що ОСОБА_6 помер 13 серпня 2017 року, заповіту не склав. Правонаступником померлого визначеного його сина - ОСОБА_3(відповідача по справі). Проте, поданою через канцелярію суду заявою останній повідомив про належне йому право на обов'язкову частку батька, однак на таку він не претендує та не заперечує проти визнання за позивачкою права власності цілісно на спадкове майно.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,8589 га(0,2500 га - для обслуговування житлового будинку; 0,6089 га - для ведення особистого підсобного господарства), що розташована на території с. Антонівка Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області та належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 22 травня 1997 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко