Справа №443/491/17
Провадження №2/443/262/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті прадіда - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в АДРЕСА_1, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_6 - голова двору, ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_5.(дружина онука), ОСОБА_2.(правнук), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/5 житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його прабабуся ОСОБА_7, якій на день смерті належала частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Відтак, його прадідусь та чоловік останньої - ОСОБА_6 успадкував майно (прийняв спадщину) ОСОБА_7, оскільки фактично вступив в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його прадідусь - ОСОБА_6. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 (1/5 - як член колишнього колгоспного двору; 1/5 - успадкована після смерті дружини). На випадок своєї смерті його прадід заповіту не склав. Єдиною спадкоємицею першої черги є дочка померлого - ОСОБА_3(його бабця). Проте, остання від спадщини відмовляється на його користь. Відмовляються від своєї частки у майні колгоспного двору і інші відповідачі, які не заперечують проти визнання за ним цілісно права власності на спадковий будинок. Відтак, він звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, проте отримав відмову у видачі такого, у зв'язку з тим що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали заяву про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим копією витягу з погосподарської книги смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області №692 від 02 грудня 2014 р., що станом на 30 червня 1990 року по АДРЕСА_1 рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_6 - голова двору, ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_5.(дружина онука), ОСОБА_2.(правнук). Вказаний факт додатково підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будівлі від 30 серпня 1958 року та довідкою виданою Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за №411 від 28 лютого 2017 року /а.с. 9-10, 26/.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_6 - голова двору, ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_5.(дружина онука), ОСОБА_2.(правнук). Частка кожного члена двору становила 1/5.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7. Факт смерті останньої додатково підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1. Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Проте, на день смерті із нею проживав та був зареєстрований її чоловік - ОСОБА_6 /а.с. 5/.

Відтак, останній, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняв, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володінням спадковим майном.

Разом з тим, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2, вбачається що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 87 року помер прадід позивача - ОСОБА_6.(голова двору), про що 16 вересня 1998 року зроблено відповідний запис №35 /а.с. 4/.

Спадщина відкрилася в цей же день, ІНФОРМАЦІЯ_2, у відповідності до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин).

Судом встановлено, що спадщина померлого складається із належної останньому частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 (1/5 - як член колишнього колгоспного двору; 1/5 - успадкована після смерті дружини). На випадок своєї смерті його прадід заповіту не склав.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка

належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 22 грудня 1960 року, що сторони по справі: ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_3(відповідачка) є відповідно правнуком та дочкою спадкодавця ОСОБА_6 /а.с. 7-8/.

За таких обставин ОСОБА_3(відповідачка) є єдиною спадкоємицею першої черги на спадкове майно спадкодавця.

Разом з тим, з долученої до матеріалів справи належним чином завіреної заяви ОСОБА_3(відповідачки) від 17 березня 2017 року, вбачається, що остання пропустила термін для прийняття спадщини після смерті свого батька та на її оформлення не претендує. Не заперечує проти визнання права власності на спадкове майно за позивачем /а.с. 28/.

При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняв ОСОБА_2, (правнук, позивач), оскільки фактично вступив в управління та володінням спадковим майном.

Разом з тим, постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 33/02-31 від 05 лютого 2015 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті прадіда на спадкове майно у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. /а.с. 19/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Окрім того, з долучених до матеріалів справи належним чином завірених заяв вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 (відповідачі) від належної їм як членам колгоспного двору частки спірного житлового будинку відмовляється на користь позивача

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку спадкування за законом після смерті прадіда - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко